Blake Crouch: Upgrade

Copyright © 2022 by Blake Crouch

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Blake Crouch: Upgrade

Ballantine Books, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2022

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 082 6 (epub)

ISBN: 978 963 598 083 3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Tabák Miklós

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction, thriller

Michael McLachlan tengerészgyalogos, ügyvéd
és szeretett barátom emlékére

(1946–2021)

ELSŐ RÉSZ

Az atomok hasítgatásával fel lehet hagyni; a Holdra repüléssel is fel lehet hagyni; az aeroszolhasználattal is fel lehet hagyni; sőt, teljes embercsoportokat sem kell bombákkal kiirtani.

De egy új életforma létrejöttét nem lehet meg nem történtté tenni.

– Erwin Chargaff

1.

HENRIK SORENRE EGY BORBÁRBAN TALÁLTUNK RÁ a nemzetközi terminálon, harminc perccel azelőtt, hogy felszállt volna egy Tokióba tartó hyperjetre.

Ezelőtt csak az Interpol fotóin és köztéri kamerák felvételein láttam. Élőben kevésbé nyűgözött le – maximum százhetven centi magas lehetett, és gyárilag koptatott Saint Laurent edzőcipőt viselt márkás kapucnis pulcsival, ami az arca nagy részét eltakarta. A bárpult végénél ült egy könyvvel és egy palack Kruggal.

Elfoglaltam a mellette lévő bárszéket, és letettem kettőnk közé a jelvényemet. Ott volt rajta a fehérfejű sas, amelynek a szárnyai egy DNS-molekula kettős spirálját ölelték magukhoz. Pár pillanatig semmi nem történt. Még arra sem esküdtem volna meg, hogy látja a jelvény csillogását a felettünk lógó gömblámpák fényében, de végül felém fordította a fejét, és rám nézett.

Felvillantottam a mosolyomat.

Becsukta a könyvét. Egyáltalán nem adta jelét annak, hogy ideges lenne. Csak bámult rám azzal a skandinávkék szemével.

– Üdv, Henrik – köszöntem. – Én Ramsay ügynök vagyok. A GPA-nek dolgozom.

– Mivel vádolnak?

Harminchárom évvel ezelőtt született Oslóban, de Londonban tanult – ahol az anyja diplomataként dolgozott. A város hallatszott a beszédén.

– Nem tárgyalhatnánk ezt meg valahol máshol?

A pultos ekkor már minket figyelt, mert kiszúrta a jelvényemet. Valószínűleg azon aggódott, hogy kifizetjük-e a számlát.

– Mindjárt indul a járatom – közölte Soren.

– Nem utazik Tokióba. Ma semmiképpen.

Erre megfeszült az álla, és valami megvillant a szemében. A füle mögé simította állig érő szőke haját, és végignézett a báron. Azután a pillantása kivándorolt a helyiségből, oda, ahol az utasok jártak-keltek a folyosón.

– Látja azt a nőt, aki ott ül mögöttünk? – kérdeztem. – Hosszú, szőke haj. Sötétkék széldzseki. Ő a társam, Nettmann ügynök. A reptéri rendőrség az oldalfolyosón várakozik. Nézze, ki is vezettethetem innen, de a saját lábán is távozhat. Választhat, de most rögtön el kell döntenie.

Úgy éreztem, nem fog elfutni. Biztosan tudta, milyen lehetetlenül kicsi az esélye elmenekülni egy biztonsági őrökkel és kamerákkal teli repülőtéren. De a kétségbeesett emberek kétségbeesett húzásokra is képesek.

Még egyszer körbepillantott, azután visszanézett rám. Nagyot sóhajtva felhajtotta a pezsgőjét, majd felvette a padlóról a táskáját.

Visszahajtottunk a városba. Az átalakított céges Edison volánja mögött Nadine Nettmann ült, az I-70-es szinte üres volt azon az éjszakai órán.

Soren az anyósülés mögé került, a háta mögé kötött kézzel. Átkutattam a kézipoggyászát – egy Gucci oldaltáskát –, de semmi érdekeset nem találtam benne a laptopján kívül, aminek a bekapcsolásához szövetségi engedélyre lett volna szükségünk.

– Maga Logan Ramsay, ugye? – kérdezte tőlem Soren. Most szólalt meg először, mióta kikísértük a reptérről.

– Így igaz.

– Miriam Ramsay fia?

– Igen. – Igyekeztem szenvtelen hangon válaszolni. Nem ez volt az első alkalom, amikor egy gyanúsított rájött erre a kapcsolatra. Soren nem folytatta. Éreztem, hogy Nadine engem figyel.

Kibámultam az ablakon. A városközpont szélén jártunk, kétszázzal mentünk. A dupla elektromos motor lényegében egy hangot sem adott. NightShades csíkszemüvegemen át megpillantottam a GPA egyik új óriásplakátját – az aktuális figyelemfelhívó kampány része.

Fehér alapon fekete felirat szerepelt rajta:

A GÉNMANIPULÁCIÓ SZÖVETSÉGI SZINTŰ
BŰNCSELEKMÉNY
#GPA

A távolban ott tornyosult Denver belvárosa.

A szupermagas Fél Mérföldes Torony fénynyílként szökött az égbe.

Nálunk éjjel egy volt, ami azt jelentette, hogy Washingtonban hajnali három van.

A családomra gondoltam, amelynek tagjai békésen aludtak arlingtoni házunkban.

A feleségemre, Bethre.

Kamasz lányunkra, Avára.

Arra, hogy ha minden simán megy az éjszaka, akkor másnap már otthon vacsorázhatok. Azt terveztük, a hétvégén kiruccanunk a Shenandoah-völgybe, hogy elgyönyörködhessünk az ősz színeiben a Skyline Drive-ról.

Elhaladtunk egy újabb óriásplakát mellett:

EGYETLEN HIBA OKOZTA
A NAGY ÉHÍNSÉGET
#GPA #NEMFELEJTÜNK

Ezt már korábban is láttam, és ismét belém hasított a fájdalom – az a sajgás hátul a torkomban. A mulasztásunk miatt érzett bűntudat soha nem hagyott alább.

Nem próbáltam védekezni ellene, sem kiűzni a fejemből.

Hagytam, hogy magától múljon el.

•••

A Génvédelmi Ügynökség (Gene Protection Agency, vagyis a GPA) denveri kirendeltsége egy jellegtelen lakewoodi irodaparkban kapott helyet, bár túlzás volt kirendeltségnek nevezni.

Egyetlen emeletet foglalt el az egyik épületben néhány adminisztrátorral, egy zárkával, kihallgatóhelyiséggel, egy molbio laborral és egy fegyverszobával. A GPA a legtöbb nagyvárosban nem tart fenn ekkora irodát, de mivel Denver a legfőbb nyugati hiperhurok-csomópont, észszerűnek tűnt itt is létesíteni egy műveleti bázist.

Fiatal, de gyorsan fejlődő ügynökség voltunk, ötszáz alkalmazottal az FBI negyvenezréhez képest. Ezek között csak ötven olyan különleges ügynök akadt, mint Nadine és én, és mindnyájan Washington környékén éltünk, készen arra, hogy oda repüljünk, ahol a felderítőrészlegünk éppen illegális génlabort sejt.

Nadine megkerülte a kocsival az alacsony épületet, és behajtott a liftekhez vezető személyzeti bejárón. Egy páncélozott jármű mögé parkolt le, ami mellett négy biokommandós nézte át a betonra lepakolt felszerelését, az utolsó ellenőrzést hajtva végre a remélhetőleg bekövetkező kora hajnali rajtaütés előtt, amit a Sorenből kihúzott információkra alapozva szándékoztunk végrehajtani.

Kisegítettem a gyanúsítottunkat az autó hátsó üléséről, és mindhárman fellifteztünk a másodikra.

Miután beléptünk a kihallgatóhelyiségbe, levágtam Soren csuklójáról a kötözőt, és leültettem a fémasztalhoz, amelybe egy kampós csavart is hegesztettek a kevésbé együttműködő gyanúsítottak kedvéért.

Nadine elment kávéért.

Én leültem Sorennel szemben.

– Nem kellene felolvasnia a jogaimat, vagy valami? – kérdezte.

– A génvédelmi törvény értelmében hetvenkét órán át fogva tarthatjuk, mert csak.

– Fasiszták.

Vállat vontam. Nem tévedett túl nagyot.

Letettem a könyvét az asztalra, abban reménykedve, hogy ez kivált belőle valamilyen reakciót.

– Nagy rajongója Camus-nek? – kérdeztem.

– Igen. Gyűjtöm a művei ritka kiadásait.

Az idegen kemény fedeles példánya hevert közöttünk. Megfontoltan lapozgatni kezdtem.

– Tiszta – jegyezte meg Soren.

Merevebb részeket kerestem a lapjain, ami azt jelezte volna, hogy valamikor átnedvesedtek, icipici, körkörös foltokban. Egy átlagos könyvben hatalmas mennyiségű DNS-t vagy plazmidot el lehet rejteni, mikroliteres egységekben rácseppentve, majd megvárva a száradást, hogy utána máshol rehidratáció után újra lehessen hasznosítani. Még egy olyan rövid regény, mint Az idegen is szinte végtelen mennyiségű genetikai információt képes eltárolni; minden egyes oldalában el lehet rejteni egy egész emlős, rettenetes betegség vagy szintetikus faj teljes genomját, amelyek mindegyikét újra aktiválni lehet egy jól felszerelt illegális génlaborban.

– Az összes oldalát UV-fény alá fogjuk tenni – jelentettem ki.

– Remek.

– És a poggyászát is idehozzák. Remélem, sejti, hogy darabokra fogjuk szedni.

– Rajta csak!

– Mert már leszállította az árut?

Soren nem válaszolt.

– Mi volt az? – kérdeztem. – Módosított embriók?

Alig leplezett undorral meredt rám.

– Van fogalma arról, hány gépről maradtam le már ilyen éjszakák miatt? Amikor valami G-ügynök megjelent a beszállókapumnál, hogy bevigyen kihallgatásra? Ugyanez történt az Európai Génbiztonsági Hatósággal. Franciaországban. Brazíliában. És most maguk, seggfejek hiúsítják meg az utazásomat. De bármennyit is zaklattak, még soha nem tudtak egyetlen bűncselekményt sem rám bizonyítani.

– Ez nem egészen így van – feleltem. – Ha jól értesültem, a kínai kormány nagyon szeretne elbeszélgetni magával.

Erre teljesen mozdulatlanná vált.

Kinyílt mögöttem az ajtó. Megéreztem az előző napi kávé kesernyés, égett szagát. Nadine lejtett a helyiségbe, berúgva maga mögött az ajtót. Letett két kávét az asztalra, és leült mellém. Soren odanyúlt, de a kollégám rácsapott a kezére.

– Csak a jó fiúknak jár kávé.

Az a fekete folyadék nagyjából annyira tűnt ínycsiklandónak, mint a Sátán vizelete, de már későre járt, és nem reménykedhettem alvásban a közeljövőben. Fintorogva kortyoltam bele.

– Rögtön rá is térnék – jelentettem ki. – Tudjuk, hogy tegnap egy bérelt, Z osztályú Lexus SUV-val érkezett a városba.

Soren feje önkéntelenül is oldalra billent, de a szája csukva maradt.

Megválaszoltam ki nem mondott kérdését.

– A GPA teljes hozzáféréssel rendelkezik az igazságügyi minisztérium arcfelismerési adatbázisához. Ez magába foglalja az összes köztérikamera-felvételt és más megfigyelési anyagokat is. Egy kamera rögzítette az arcát a szélvédőn keresztül az I-25 egyik lehajtóján, és tegnap reggel 9:17-kor is az Alameda Avenue-n. Ma délután érkeztünk ide a hurokkal Washingtonból. Maga honnan jött?

– Biztosra veszem, hogy ezt már tudják. Albuquerque-ben béreltem azt a kocsit.

Jól mondta. Tényleg tudtuk.

– Mit csinált Albuquerque-ben? – kérdezte Nadine.

– Csak városnézőben jártam ott.

Nadine a szemét forgatta.

– Senki nem szokta Albuquerque-t nézegetni.

Kivettem a zsebemből egy tollat és egy jegyzettömböt, és az asztalra tettem.

– Írja le minden egyes ember nevét és címét, akivel találkozott! És az összes szálláshelyéét.

Soren csak mosolygott.

– Mit keres Denverben, Henrik? – kérdezte Nadine.

– Innen repülök Tokióba. Innen akartam Tokióba repülni.

Én is megszólaltam:

– Úgy hallottuk, létesült egy génlabor Denverben. Ahol kifinomult módszerekkel gyártanak túszejtő biowarezt. Aligha lehet véletlen egybeesés, hogy maga pont ebben a városban jár.

– Nem tudom, miről beszél.

Nadine azt felelte:

– De mi tudjuk, mindenki tudja, hogy maga csúcstechnológiás genetikai árut csempész. Génhálózatokat és szekvenciákat. Scythe-ot.

A Scythe az a forradalmi biológiai – és immár teljességgel illegális – DNS-manipuláló rendszer, amit anyám, Miriam Ramsay fedezett fel és védetett le. Ez egy olyan technológiai ugrást eredményezett, ami fénysebességgel körözte le a különféle módszerek korábbi generációit – a ZFN-t, a TALEN-t, a CRISPR-Cas9-et. A Scythe új korszakot nyitott a génmanipuláció és génbevitel területén, és ez katasztrofális következményekkel járt. Ezért van az, hogy ha valakit rajtakapnak, hogy csírasejt-manipulációra használja vagy árusítja – egy új organizmus létrehozására –, azt harminc év letöltendőre ítélik, ami alól fellebbezésnek helye nincs.

– Azt hiszem, szeretném felhívni az ügyvédemet – mondta Soren. – Amerikában még mindig jogom van ehhez, ugye?

Számítottunk erre. Őszintén szólva meglepett, hogy nem hamarabb hozakodott vele elő.

– Abszolút, felhívhatja az ügyvédjét – feleltem. – De jobb lenne, ha előtte megtudná, mi fog történni, ha elindul ezen az úton.

Nadine vette át a szót:

– Készen állunk arra, hogy kiadassuk a kínai génhivatalnak.

– Amerikának nincs kiadatási egyezménye Kínával – jelentette ki Soren.

Nadine előrehajolt, és az asztalra könyökölt. A kávé az arca előtt gőzölgött.

– A maga kedvéért – válaszolta – kivételt teszünk. Miközben mi itt beszélgetünk, már készülnek is az ehhez szükséges dokumentumok.

– Semmiféle bizonyítékuk nincs ellenem.

– Nem hinném, hogy a bizonyítási eljárás és az emberi jogok fogalmát ugyanúgy értelmeznék odaát, mint itt nálunk – közölte vele Nadine.

– Tudják, kettős, norvég–amerikai állampolgársággal rendelkezem.

– Engem ez nem érdekel túlzottan – feleltem. Nadine-ra pillantottam. – Téged igen?

Úgy tett, mintha elgondolkodna a válaszon.

– Nem. Azt hiszem, nem.

Engem valójában érdekelt. Soha nem adnánk ki egy amerikai állampolgárt Kínának, de a bűnözők megtévesztése a szakmánk része.

Soren lejjebb csúszott a székén.

– Lefolytathatnánk egy hipotetikus beszélgetést? – kérdezte.

– Imádjuk a hipotetikus beszélgetéseket – biztosítottam.

– Mi lenne, ha leírnék egy címet erre a papírra?

– Milyen címet?

– Egy olyan helyét, ahova ma hipotetikusan leszállíthattak valamit.

– És mit szállítottak le? Mármint hipotetikusan.

– Bányászbaktériumokat.

Nadine-nal egymásra pillantottunk.

Azt kérdeztem:

– Konkrétan a laboratóriumnak adta át a szállítmányt? Nem egy véletlenszerűen kiválasztott átvételi helyen hagyta?

– Én nem adtam át semmit senkinek – válaszolta Soren. – Ez az egész csak egy hipotetikus beszélgetés.

– Természetesen.

– De ha megtettem volna, és megosztanám magukkal a címet, akkor mi történne?

– Az attól függ, hogy mit találnánk hipotetikusan azon a címen.

– És amennyiben, hipotetikusan, megtalálnák azt a génlabort, amiről hallottak, akkor mi történne velem?

Nadine azt felelte:

– Felszállhatna a következő tokiói gépre.

– És a kínai génhivatal?

– Mint arra maga is rámutatott – válaszoltam –, nincs kiadatási megállapodásunk Kínával.

Soren maga elé húzta a tollat és a jegyzettömböt.

Elsötétített üzemmódban követtük a lopakodó páncélautót a kihalt utcákon. A cím, amit Soren lefirkantott, Denver felfejlődőben lévő Five Points negyedében volt, ahol ezen a késői órán már legfeljebb csak néhány kannabiszbár tartott nyitva.

Leeresztettem az ablakomat.

Az arcomba csapó októberi levegő sokkal élénkítőbben hatott, mint az irodai kávé.

A Sziklás-hegység késő ősszel.

A levegőben lehullott levelek és túlérett gyümölcsök illata.

Telihold a hegyvonulat felett, sárga és hatalmas.

A legmagasabb csúcsokat már hónak kellett volna borítania, de csak száraz, holdsütötte sziklák ragyogtak az erdősáv felett.

Ismét belém hasított a tudat, hogy nagyon különös időket élünk. Szinte tapintani lehetett a hanyatlást.

Ekkor már csak Afrikában négymilliárd ember élt, és a legnagyobb részük éhezett, vagy még rosszabb helyzetben volt. Még itt, Amerikában is sújtotta az embereket egy-egy élelmiszerhiány-hullám, utánpótlási zavar és foglalkoztatottsági válság. Miután a hús ára az egekbe szökött, a legtöbb étterem örökre bezárt a nagy éhínség során.

Gyakorlatilag egy megfigyelőállamban éltünk, többet foglalkoztunk a képernyőkkel, mint a szeretteinkkel, és az algoritmusok jobban ismertek minket, mint mi saját magunkat.

Minden egyes évben egyre több munkahely szűnt meg az automatizáció és a mesterséges intelligencia miatt.

New York és Miami egyes részei víz alá kerültek, az Indiai-óceánban pedig egy Izland-méretű műanyag sziget lebegett.

De nem csak az embereket sújtotta ez az egész. A szélesszájú orrszarvúk és a dél-kínai tigrisek kihaltak. A vörös farkas is eltűnt, számtalan másik fajjal együtt.

A Glacier Nemzeti Parkban nem maradt több gleccser.

Nagyon sok mindent jól csináltunk.

És túl sok mindent rosszul.

A jövő elérkezett, és kibaszott nagy káoszt hozott magával.

– Jól vagy? – kérdezte Nadine.

– Remekül.

– Félreállhatok, ha…

– Még ne.

Már majdnem három éve dolgoztunk együtt. Ő az UNESCO környezetvédelmi kutatója volt, mielőtt átigazolt volna a GPA-hez.

Elővettem a telefonomat, és megnyitottam a csetet Bethszel. Írni kezdtem:

Szia, Beth. Elindultunk a rajtaütésre. Csak el akartam mondani, hogy szeretlek. Öleld meg a nevemben Avát, de alaposan ám! Reggel hívlak.

Amikor elküldtem, megreccsent a rádiónk.

Hart ügynök, a kommandósok vezetője szólt bele:

– Három percre vagyunk.

Éreztem, ahogy görcsbe rándul a gyomrom. Az első adrenalinlöket elkezdte felkészíteni a szervezetemet mindarra, ami ezután szokott következni.

Vannak emberek, akiket ilyesmire teremtett az élet. Azok, akiket feldob, ha megrohamozhatnak egy raktárépületet vegyvédelmi páncélban az éjszaka közepén anélkül, hogy tudnák, mekkora csatába is indulnak éppen.

Én nem tartozom közéjük. Én tudós vagyok. Vagy legalábbis egykor arról álmodoztam, hogy az leszek.

– Állj félre! – mondtam.

Nadine a járdaszegély mellé kormányozta az Edisont, mire a robotpilóta pittyegett és zsörtölődött.

Felrántottam az ajtót, kihajoltam, és mindent kiadtam magamból a járdára.

Ismét Hart szólalt meg a rádióban:

– Minden rendben van ott hátul? Elveszítettünk titeket.

– Minden rendben – hallottam Nadine hangját. – Mindjárt ott leszünk.

Megtöröltem a számat, köptem néhányat, majd visszacsuktam az ajtót.

Nadine nem mondott semmit. Nem is kellett. Az, hogy kihányom a belem, szinte már a rajtaütés előtti szertartásunkká vált.

Ami azt jelenti, hogy kezdődhet a munka.

Nadine gyorsított.

A páncélautó hátulja felénk száguldott.

Bármennyire is utálom a rajtaütéseket, mindig emlékeztetem magam, hogy a félelem is része a vezeklésemnek.

A legtöbb renegát tudós, akire lecsapunk, egyszerű bűnöző. Mivel a szinbio termékek feketepiaci kereslete évről évre nő, nagyot lehet rajtuk kaszálni – a személyre szabott, csúcstechnológiás háziállatokon, a pókselyem ruhákon, az egzotikus, génmódosított élelmiszeren vagy akár azon a vancouveri laboratóriumban kikísérletezett új életformán is, ami úgy néz ki, mint egy apró, rózsaszín gorilla, és egyfajta státusszimbólummá vált az orosz oligarchák körében.

És az illegális szolgáltatások és termékek is felfejlődtek.

A génmódosított kannabisz és heroin.

A mesterséges emberi izommal és bőrrel borított szexbabák.

Egy illegális mexikóvárosi génlaborban, ahol a Federales razziázott, „bosszúdarazsakat” fejlesztettek ki kartellek számára. Ezek a sárga csíkos rovarok bárkit célba tudtak venni a genetikai ujjlenyomata alapján. Továbbá egy primitív Scythe-rendszert is hordoztak magukban, ami egész génhálózatok módosítására volt képes, hogy agykárosodást, elmezavart és rendkívül fájdalmas halált okozzon.

Mások csupán azért szórakoztak a génekkel, hogy megmutassák, képesek rá, mint az a négy biológia szakos egyetemista a Brownon, akik csak arra voltak kíváncsiak, hogy létre tudnak-e hozni egy ősfarkast.

De néhány válogatott próbálkozót mélyen személyes indítékok vezettek – mint például az a szociálisan elszigetelt, de rendkívül okos tizenhat évest, aki egy antibiotikum-rezisztens húsevő baktériumot próbált kifejleszteni, hogy megfertőzze az őt zaklató iskolatársát.

Vagy az a renegát genetikus, akit rajtakaptunk, hogy a halott felesége feljavított változatát próbálja klónozni feketepiacról származó, enukleált emberi zigótákból.

Vagy azok az elkeseredett szülők, akiknek nem volt egészségbiztosítása, és szomatikusan próbálták eltávolítani az izomsorvadást a fiuk DNS-éből. Sikerült is kigyógyítaniuk, de az általuk akaratlanul létrehozott mutációs mellékhatások megváltoztatták a gyermek frontális lebenyének szerkezetét. A fiú megőrült, megölte őket, majd öngyilkos lett.

És ott voltak a rémálmaim laboratóriumai, ahol terrorista szervezetek hoztak létre patogéneket és fegyvernek szánt romboló életformákat, mint például az a párizsi csoport, amelyiknek már majdnem sikerült elkészítenie egy szintetikus ultrahimlő-változatot, amikor az Európai Génbiztonsági Hivatal termobárikus bombát dobott a létesítményre.

Ezeknek a vállalkozásoknak a felszámolása soha nem okozott nekem lelkifurdalást.

Csak az fájt, amikor igazi tudósokon ütöttünk rajta. Azokon, akik úttörő munkát végeztek az emberiség érdekében, amikor a világ összes állama pánikba esett, és gyakorlatilag valamennyi génsebész munkáját ellehetetlenítették.

Az olyan emberekét, mint Anthony Romero.

Néha még mindig eszembe jutott. Ő egy ranchen építette fel a laboratóriumát a Bighorn Nemzeti Erdőparkban, a wyomingi Sheridan mellett.

Mielőtt a génvédelmi törvény szinte az összes privát és egyetemi finanszírozású génkutatást felszámolta volna, dr. Romero a rák elleni génterápiák élvonalában dolgozott. Azt pletykálták, hogy orvosi és élettani Nobel-díj-várományos. De a New York Timesban megjelent cikke, amelyben teljesen elhatárolódott a génvédelmi törvénytől a rendkívüli túlkapásai miatt, esélytelenné tette, hogy valaha is felkerülhessen az állami jóváhagyással dolgozó genetikusok listájára.

Dr. Romerót békés körülmények között tartóztattuk le éjjel 2:30-kor, miközben a hó lágyan szállingózott a kunyhója előtt álló sárgafenyőkre. Szinte fizikailag rosszul lettem, miközben megbilincseltem, és beültettem az autónk hátsó ülésére. Nemcsak hogy le kellett tartóztatnom egy olyan hőst, akinek az életét és karrierjét példaértékűnek tartottam, és irigyeltem, hanem még élethossziglani börtönbüntetésre is kellett kárhoztatnom, mert abban egy pillanatra sem kétkedtem, hogy a bíróságunk bűnösnek találja majd.

Ugyanakkor megsértette a törvényeinket. Nem igaz?

Amikor átadtuk dr. Romerót az Egyesült Államok szövetségi rendőrbíráinak a Sheridan megyei repülőtéren, a tudós rám nézett, és olyat mondott, amit soha nem fogok elfelejteni.

– Tudom, hogy most csak a helyes utat próbálja járni, de ezt a tudományt soha többé nem lehet visszagyömöszölni a szelencébe.

Figyeltem, ahogy a rendőrbírák felkísérik a gépre a futópályára hulló, rögtön el is olvadó hóban, és olyan lehangoltnak éreztem magam, mint még soha.

Mintha a jövő árulója lettem volna.

A kommandósok páncélkocsija behajtott egy sikátorba, és mi követtük őket.

Végignéztem a környéken a NightShades szemüveg szürkészöld lencséjén át, arra számítva, hogy ipari épületeket fogok látni. Ehelyett megdőlt kerítéseket és viktoriánus házak hátsó falához tapadó garázsokat láttam, a meredek sátortetők élesen kirajzolódtak a csillagos égbolt előtt.

– Ez lakóövezet – jegyeztem meg.

– Fura, mi?

Rengeteg olyan laboratóriumon ütöttünk már rajta, amit lakóépületek pincéjében vagy garázsában rejtettek el. Ez a technológia ennyire kis helyen elfér a legegyszerűbb formájában. Mérget vettem volna rá, hogy egy olyan szintű és összetettségű vállalkozást, amilyenre aznap éjjel számítottam – amelyik magával Henrik Sorennel működik együtt –, egy raktárépületben fogunk megtalálni. Nem a történelmi negyed egyik viktoriánus családi házában.

A rádióadást átkapcsoltam a központi konzol hangszórójáról fülhallgatóra.

– Itt Logan. Biztos, hogy jó címen vagyunk?

– Ezt írta le az informátora.

A kommandóscsapatok általában seggfejekből álltak.

– Melyik ház az?

– A kupolás. Most fellőjük a drónt. Mindenki készenlétbe!

A szélvédőn át láttam a négy kommandóst, akik már ki is szálltak a járműből, és egyikük elkezdte előkészíteni a hőkamerás drónt, hogy az körberepülhesse a célobjektumot a hőforrások feltérképezése céljából, és így nagyjából belőhessük, hány életforma lehet odabent.

Az volt a terv, hogy először a kommandósok hatolnak be, utánuk mi, Nadine-nal. Amikor meggyőződünk arról, hogy biztonságban dolgozhatunk a laboratóriumban, ők továbbra is fedezik a környékét, miközben munkához látunk – számba vesszük az eszközöket, és felmérjük, hogy miben is mesterkedtek konkrétan a renegát tudósok.

Rögzítettem az indukciós testpáncélom mágneses szíjait, és elővettem a fegyveremet a készenléti táskámból. Egy G47-es volt nálam, .45-ös kaliberű. Miután jó pár olyan laboron ütöttünk rajta, aminek megbízhatatlannak bizonyult az áramellátása, felszereltettem rá egy Streamlight elemlámpatartó kart is.

Mindeközben Nadine a dobtárat illesztette be választott fegyverébe – egy Atchisson rohamlövegbe. Gyakran gúnyolódtam rajta, amiért egy ilyen szörnyeteget hord magával, noha általában egy egész kommandósosztag véd minket, de az érveire nehezen tudtam volna mit mondani. Egyszer elég szorult helyzetben találta magát a washingtoni Spokane-ben, akkor még nem dolgoztunk együtt. Egy egész tár .40-es kaliberű lövedéket eresztett egy tudósba, aki némi génterápiát végzett saját magán az SKI, PGC-1α és IGF-1 allélok környékén. Ennek eredményeképpen a gyanúsított vázizmai masszív hipertrófián estek át, a mitokondriumával együtt, amitől hatalmassá és rendkívül sűrűvé váltak. A férfi, aki Nadine leírása szerint leginkább a Kingpin nevű képregényhősre hasonlított, majdnem agyonverte őt, mielőtt elvérzett.

De, mint azt kollégám előszeretettel emlegette, nincs olyan állat a földön, amivel egy full automatára állított gépfegyverből kilőtt húsz sörétes töltény ne tudna végezni.

A fülhallgatómban ismét meghallottam Hart hangját:

– Semmilyen hőnyomot nem észlelünk az objektumban.

– Vettem.

Senki sincs otthon, pont, ahogyan szeretjük. Így az üres laboratóriumot deríthetjük fel, ott várhatjuk meg a visszatérő a tudósokat. Sokkal könnyebb az utcán leszedni őket, mint egy robbanékony vegyületekkel és biológiai veszélyt jelentő anyagokkal teli helyiségben.

Megnéztem az időt: 2:35 volt.

Még jó három óránk maradt pirkadatig.

Nadine-ra pillantottam.

– Mehetünk?

Odakint már eléggé lehűlt a levegő ahhoz, hogy párafelhővé álljon össze a leheletem.

Kivettük az éjszakai rejtőszínű vegyvédelmi szkafanderünket a csomagtartóból, és segítettünk egymásnak becipzározni. Ezekben a kezeslábasokban belső keringetésű levegőztető és egy különleges vizor is van, ami szélesebb látómezőt biztosít az embernek közelharc esetére.

Végül kinyitottuk az oxigéntartályunkat, és beálltunk a kommandósok taktikai menetoszlopa mögé.

– Éjjellátó vagy elemlámpa? – kérdezte Hart.

– Elemlámpa – válaszoltam. Eleve túl világos volt, és a felkelőben lévő telihold hamarosan már a viktoriánus ablakokon is besütött volna.

A magas hátsó kerítéstől nem lehetett belátni, de mindenféle károkozás nélkül sikerült bejutnunk az udvarba vezető kapun.

A gyepet ősidők óta nem locsolták és nem gondozták.

Derékig ért a gaz.

Felnéztem a régi épület ablakaira. Némelyikből teljesen hiányzott az üveg, és mindegyik koromsötétnek látszott.

Irány a roskatag tornác, ami nyikorgott a bakancsunk alatt.

Hart a hátsó ajtó elé térdelt, és tíz másodperc alatt feltörte a zárat.

Követtük a kommandósokat a totális sötétségbe.

A gépfegyverük lámpájának fénye egy átalakítás alatt álló konyhán siklott végig.

Beléptünk az ebédlőbe, aminek a falait teljesen lecsupaszították; elektromos vezetékek lógtak mindenütt, szerszámok hevertek a padlóra dobálva.

– Olyan, mintha felújítás folyna – suttogtam bele a közös csatornába.

– Várjanak meg itt! – mondta Hart.

Nadine és én megálltunk a nappalinak szánt helyiség nyers betonpadlóján.

Még a szkafanderen át is éreztem a fűrészpor és a poliuretán szagát.

Az utcára néző ablakokon beáradt a holdfény.

A szemem lassanként hozzászokott a félhomályhoz.

Hallottam a kommandósok bakancsos lépteit, ahogy módszeresen, szobáról szobára felderítették a felettünk lévő szintet.

– Valami? – kérdeztem.

– Negatív – válaszolta Hart. – Ugyanaz idefent, csak még durvábban. Teljesen le van pusztítva.

Nadine rám nézett.

– Szerinted Soren felültetett minket?

– Miért tette volna? Még mindig őrizetben van. Tudja, hogy nem szabadul, amíg mi zöld jelzést nem adunk.

Észrevettem egy ajtót a lépcső alatt. Egy Master Lock védte, ami négyjegyű számkombinációval nyílik. Megrángattam, de nem volt szerencsém.

– Menj odébb! – mondta Nadine.

Amikor hátranéztem, egy téglát pillantottam meg a kezében.

Kitértem az útjából, ő pedig lecsapott.

A fém leszakadt – a letört zár a padlóra zuhant.

– Ezek mi voltunk – tájékoztattam az osztagot. – Letörtünk egy zárat egy ajtóról.

– Visszamegyünk oda – felelte Hart. – Idefent csak kísértetek laknak.

Benyitottam az ajtón.

Hangosan megnyikordult rozsdás zsanérjain.

A feketeségre irányítottam a Glockomat, aminek a fénye bevilágította a pincébe vezető régi lépcsőt.

Ugrott egyet a szívem.

– Te meg akarod várni a kommandósokat? – kérdeztem.

– Nem látok hőnyomokat. Senki sincs itt – válaszolta Nadine.

Az első lépcsőfok megreccsent a súlyom alatt.

Ahogy lefelé haladtam, egyre hidegebb lett.

A penész és a nedves kő szaga még a szkafanderem levegőszűrőjén is átjutott.

Egy másik kommandós szólt bele a közös csatornába:

– A földszint tiszta.

Amikor a lépcső aljára értem, és leléptem a földpadlóra, az a lehangoló érzésem támadt, hogy Nadine-nak igaza volt. Soren talán mégis átvert minket. Bár elképzelésem sem volt, miért tette.

– Tudod – szólalt meg Nadine –, Soren csak annyit mondott, hogy átadott egy fickónak egy csomagot a bejárati ajtónál. Ő be sem jött ide.

– Mire akarsz ezzel kilyukadni?

– Lehet, hogy csak áruátvételre használták a helyet.

– Ez sokkal logikusabb lenne, mint az, hogy valaki egy csúcstechnológiás labort üzemeltet egy csendes lakónegyedben – feleltem, és felmerült bennem, hogy talán csak az időnket vesztegettük, amikor idejöttünk.

Persze, fogva tarthatjuk Sorent hetvenkét órán át. Kicsit ráijeszthetünk. De semmilyen bizonyítékunk nincs ellene. A poggyásza tiszta.

Körbejárattam a pisztolyomat a koromsötét pincehelyiségben.

A leheletem körben bepárásította a vizoromat.

A pince falai a ház eredeti kőalapzatául szolgáltak.

Egy rozsdás bojlert láttam.

Poros bútorokat.

És egy furcsa, fekete kockát, amelynek az oldalai kábé harminccentisek lehettek, egy antik mosogatóállványon.

– Logan… – Nadine hangjában volt valami, ami azonnal felkeltette a figyelmemet.

Felé fordultam.

– Nézd! – mondta.

Arrafelé irányítottam a lámpámat, és egy kamerát láttam egy háromlábú állványon.

Felénk fordítva.

Felragyogott rajta egy piros fénypont.

– Most kezdett rögzíteni – konstatáltam.

A kommandósok már lefelé jöttek a lépcsőn.

Hagytam, hogy a lámpám fénye lassan ismét körbejárja a pincehelyiséget.

Már nem aggódtam amiatt, hogy csak az időnket vesztegettük, amikor idejöttünk. Valami nem stimmelt.

A fénysugár ismét végigsepert a fekete kockán a helyiség közepén, amit pár pillanattal korábban láttam.

A fura tárgy éppen szétnyílt.

– Nadine – szólaltam meg.

– Látom.

Ahogy a kocka oldalai lehullottak, a fény egy jéggömbnek tűnő valamit világított meg a közepén. Nagyjából akkora lehetett, mint egy tekegolyó, és a felszínéről felszálló pára mennyiségéből ítélve arra tippeltem, hogy vagy extrém hideg lehet, vagy nem H_2O-ból készült.

– Ott egy másik – mondta Nadine.

Megfordultam, és láttam, hogy egy ugyanolyan jéggömbre világít a lépcső mellett.

– Ez meg mi a fene lehet? – kérdezte.

Azt feleltem:

– Nekem nem igazán tetszik, ami idelent folyik…

Egy zümmögő hang szakított félbe. A mosogatóállvány felől jött.

Elindultam felé. Megláttam a vibrálás forrását. Éreztem, ahogy elönt a pánik.

A jéggömb mellett egy telefon hevert, amelynek élesen világított az érintőképernyője egy bejövő hívástól. A telefonból két kábel indult ki, leszaladtak a pultba fúrt lyukon, be a jéggömbök alá.

A jéggömbök közepe kéken felragyogott.

– Kifelé! – kiáltottam fel.

A kommandósok már fel is értek a lépcső feléig.

Nadine rohant utánuk.

Még láttam, ahogy mindenki feljut a földszintre, és pár másodpercre lehettem a legalsó lépcsőfoktól, amikor az egész pince kifehéredett.

Hatalmas nyomást éreztem a mellkasomon.

A következő pillanatban már hanyatt feküdtem a padlón, a plafon fedetlen szigetelését bámulva.

A sisakom vizorja több helyen is megrepedt és összekarcolódott, és apró, áttetsző szilánkok álltak ki a műanyagból. Nem is értettem, mik azok, amíg az egyikből egy jeges vízcsepp nem hullott a bal szemembe.

Sikerült megemelnem a pisztolyomat és végigvilágítanom a szkafanderemen. Több helyen elszakadt és kilyukadt, mint azt meg tudtam volna számolni.

Görcsbe rándultam a pániktól.

Fájdalom ömlött végig rajtam.

A karom és a lábam – minden olyan bőrfelületem, amit nem borított testpáncél – hirtelen úgy kezdett égni, mintha ezer helyen megcsíptek volna.

2.

AMIKOR LEVEGŐT VETTEM, BORZALMAS fájdalom szorította össze a mellkasomat.

Meghallottam a saját nyögdécselésemet.

Kinyitottam a szemem.

Egy kórházi ágyon feküdtem.

A mellettem lévő állványon az életjeleimet figyelő monitor pittyegett rendszeres időközönként, és egy infúziós tasak engedett valamit az ereimbe a vastagon bekötözött bal karomból kiálló intravénás tűn keresztül. A másik karomat és a lábamat géz borította. Még ezeknél is ijesztőbbnek tűnt az az átlátszatlan műanyag sátor, ami teljesen körbevett az ágyammal együtt. Csak sziluetteket és homályos alakokat láttam rajta túl. A hangokat távolinak és elmosódottnak hallottam.

Megpróbáltam felidézni az utolsó tudatos emlékemet, de vagy a gyógyszerek, vagy a sérüléseim miatt elég nehezen sikerült.

A denveri rajtaütés végén egy viktoriánus ház pincéjének földpadlóján feküdtem. Valami felrobbant. Megpróbáltam felállni, de a mellkasomat összeszorító fájdalom megbénított.

Úgyhogy ott feküdtem a sötétben, azon gondolkodva, hová tűnhetett a csapatom többi tagja.

Azon gondolkodva, hogy haldoklom-e.

A fájdalom eltorzítja az időérzékelést, ezért fogalmam sem volt, mennyi telhetett el, mire végre meghallottam a pince lépcsőjén lefelé dübörgő lépteket. Egy orvoscsapat vett körül, teljes vegyvédelmi szkafanderben, és amikor észrevették, mennyire szenvedek, az egyikük könyörületesen telenyomott valami csodálatos fájdalomcsillapítóval.

Elvitorláztam a sötétség áldott tengerére.

Aztán itt ébredtem.

Akárhol is van ez az itt.

– Üdv, Logan. Hogy van?

Ez az éjjeliszekrényen lévő kis hangszóróból jött, az átlagosnál mélyebb női hangon.

– Fáj a lélegzetvétel – feleltem. – Nagyon.

– Hányasra értékelné a fájdalmát tízes skálán?

– Hetesre. Talán nyolcasra.

– Jobbra talál egy pálcaszerű tárgyat, rajta egy lila gombbal. Ha kétszer megnyomja, megindul a morfin.

Felemeltem a kezem, de megállítottam. Egyszer kaptam már morfint – egy elcseszett dél-kaliforniai rajtaütés után, melynek során a társam az életét vesztette, engem pedig hasba lőttek. Imádtam a morfint. De annyira belazultam tőle, hogy még a legegyszerűbb beszélgetéseket is nehezen tudtam követni. És ebben a pillanatban válaszokra volt a legnagyobb szükségem.

– Hol vagyok? – kérdeztem.

– A Denveri Egészségügyi Központban. Engem dr. Singhnek hívnak. Intenzívorvos vagyok.

Vettem egy újabb fájdalmas lélegzetet.

– Az intenzív osztályon vagyok?

– Pontosan.

Hűha. Annyi új és ismert, de mutálódott vírus keringett folyamatosan a világban, hogy az intenzíves ágyakra mindig nagy volt a kereslet, gyakran hiába. Vagy a GPA vetette be minden befolyását azért, hogy bejuttasson ide, vagy nagyon rossz állapotban lehetek.

– Haldoklom?

– Nem, az életjelei most jók.

– Mi ez a műanyag függöny?

– Nem emlékszik, mi történt tegnap?

– Egy rajtaütésen vettem részt. Valami felrobbant.

– Egy házi készítésű robbanószerkezet aktiválódott abban a pincében. Előfordulhat, hogy valamilyen káros anyag jutott a szervezetébe.

Bénító rettegés áradt szét bennem.

– Mint például?

– Valamilyen patogén vagy toxin.

– Most bejutott a szervezetembe, vagy nem?

– Azt még nem tudjuk. Folynak az elemzések. Én azt mondanám, hogy nem úgy tűnik, mintha megmérgezték volna. A szervei jól funkcionálnak.

– És a többiek, akik odabent voltak velem? A társam, Nadine. A kommandósosztag.

– Őket is karanténba zártuk a biztonság kedvéért. De ők már kijutottak a pincéből, mire az eszköz felrobbant. Nem sérült meg a védőruhájuk.

Némi fájdalom kíséretében átrendeztem a tagjaimat.

A fájdalom egyre erősödött, a lila gomb hívogatott.

– Mik a sérüléseim? – kérdeztem.

– Két bordatörés. Három bordarepedés. A bal tüdeje összeomlott, de azt már helyrehoztuk. És mindkét karján és lábán felszakadt a bőr a jégszilánkoktól.

– Ilyen nagy volt a robbanás?

– Zárt térben tartózkodott, úgyhogy a levegőt tartalmazó szervei és a lökéshullám közötti légnyomáskülönbség okozott némi kárt. Szerencsére nem életveszélyeset. Meg fog gyógyulni.

Úgy éreztem, a fájdalom felerősödött arra a szintre, ahol már legalább annyira elvonja a figyelmemet, amennyire a morfin tenné.

Megnyomtam néhányszor a lila gombot.

Azonnal elöntött a megkönnyebbülés.

Máris súlytalannak éreztem magam, és átmelegedett a testem.

– Látom, aktiválta a morfinpumpát. Próbáljon meg aludni egy kicsit, Logan! Pár óra múlva ellenőrzöm, hogy van.

•••

Ismét magamhoz tértem.

Valami megváltozott időközben.

Valami nem stimmelt.

Még mindig éreztem a mellkasomban azt a sugárzó fájdalmat, de már a testem is sajgott, és elképzelhetetlenül kimelegedtem. A verejtékem átáztatta a lepedőt. A szemembe is belecsorgott, és szinte már nem is lélegeztem, hanem lihegtem.

Az életjeleimet figyelő monitor túl gyorsan csipogott.

Valaki állt az ágyam mellett, és éppen egy fecskendő tartalmát eresztette az intravénás branülömbe.

– Mi történik? – kérdeztem.

A hangom álomszerűnek tűnt. A szavaim összemosódtak.

Az orvos vagy ápoló egy vegyvédelmi overall arcvédője mögül nézett le rám. Megpróbáltam kiolvasni a tekintetéből, hogy mennyire lehet súlyos a helyzetem, de nem sikerült.

A hangja a szkafander hangszórójából szólalt meg. Ugyanolyan volt, mint azé az orvosé, akivel korábban beszéltem, bár a nevére már nem emlékeztem.

– Nagyon magas a láza, Logan. Most megpróbáljuk levinni a hőmérsékletét.

– Mennyire magas?

– Túl magas.

Valami olyasmit válaszoltam, ami még számomra is hagymázas hülyeségnek tűnt.

A műanyag függönyön felszaladt a cipzár, és egy újabb, vegyvédelmi overallt viselő egészségügyi dolgozó lépett be.

– Itt vannak a jeges borogatások, dr. Singh.

– Köszönöm, Jessica.

Dr. Singh letette a fecskendőt, és lehúzta rólam a takarót. Teljesen átizzadtam a kötéseimet és a kórházi hálóingemet.

Az orvos óvatosan felemelte a fejem a párnáról, miközben Jessica hideg borogatást tekert a nyakamra.

Megpróbáltam megkérdezni, hogy haldoklom-e, de a szavak élénk színek formájában ömlöttek ki a számon. Konkrétan láttam, ahogy elhagyják az ajkamat, és úgy néztek ki, mint egy sor felrobbanó tűzijáték.

Olyan lázálmok görcsében izzadtam és nyögdécseltem, amilyeneket még soha nem tapasztaltam.

Fantasztikusak voltak.

Ismétlődőek.

Rémisztőek.

Mire felébredtem, lejjebb ment a lázam.

Bár a mellkasom még mindig sajgott, már messze nem olyan vakító fájdalommal, mint korábban.

Egyedül voltam a buborékomban, és dr. Singh hangja ismét felcsendült a hangszóróból.

– Helló, Logan. Hogy érzi magát?

– Jobban.

– Jól ránk ijesztett. 41,2-ig felment a láza.

– Nem rekordot akartam dönteni, gondolhatja.

– Nem szeretjük az ilyen magas lázat. Ebben a tartományban már szervkárosodást, epilepsziás rohamot, sőt még halált is okozhat.

– Mitől ment fel? – kérdeztem.

– Még nem futott le az összes teszt, de semmi jel nem utal arra, hogy bakteriális vagy gyulladásos eredetű lett volna. Pillanatnyilag arra tippelünk, hogy valószínűleg virális eredetű a probléma, bármi is legyen az.

A picsába.

Valami elmebeteg, aki bosszút esküdött a GPA ellen, csapdát állított nekünk. És még a robbanás pillanatát is videóra vette.

És még a testemre macsetével támadó vírusnál is ijesztőbbnek látszott a másik indíték, amelyből kifolyólag az emberek vírusokat szoktak létrehozni: hogy ezekkel az organizmusokkal tökéletesen át lehet adni genetikai információkat más sejteknek. Más szóval, arra is fel lehet őket használni, hogy megfertőzzenek embereket DNS átírására alkalmas vegyületekkel.

Ahogy ott feküdtem a karanténban, egy szimpla vírusfertőzésnél nagyságrendekkel félelmetesebbnek találtam a lehetőséget, hogy olyasmivel fertőztek meg, mint a Scythe nevű DNS-módosító, amely képes átírni a kódot, ami engem engemmé tesz.

– Van itt valaki, aki köszönni szeretne magának.

Egy új hang szólalt meg a hangszóróból:

– Logan?

Olyan szélesen mosolyodtam el, hogy éreztem, a szám sarka felreped.

– Beth!

– Itt vagyok, a szomszéd helyiségben.

Úgy hallottam, mintha sírna.

Én is sírva fakadtam.

Az ismerős hangja miatt – a nő hangja miatt, aki mindennek ellenére szeret – és azért, mert erről eszembe jutott, hogy egy szempillantás alatt elveszíthettem volna a robbanásban.

– Mikor értél Denverbe? – kérdeztem.

– Tegnap. Ava és én azonnal felültünk a hurokra, amint meghallottuk, mi történt.

– Ava is itt van?

– Szia, apa.

– Te jó ég, szia, kicsim, olyan jó hallani a hangod!

– A tiédet is.

– Mit mondtak nektek? – kérdeztem.

– Nem túl sokat. Edwin azt mondta, a labor, ahová bementél, felrobbant. Az orvosok pedig azt mondták, előfordulhat, hogy a robbanás során bejutott valami a szervezetedbe, és ezért vagy karanténban.

– Bocs a hétvége miatt. Most Shenandoah-ban kellene lennünk.

– Azonnal odamegyünk, amint kijutsz innen – felelte Ava.

– Pótolod a kimaradt tanulnivalót, kicsim?

– Igen.

– Nem akarom, hogy ismét lemaradj. Az, hogy én majdnem felrobbantam, nem elég indok erre.

– Szerintem teljesen jogos indok. Elhoztam a laptopomat. Azon dolgozom a váróban.

– Oké – szólalt meg ismét Beth. – Most azt mondják, hogy hagyjunk pihenni.

– A közelemben maradtok?

– Nem megyünk innen sehova.

Aznap éjjel újra felment a lázam.

Aludni próbáltam, de vad álmok gyötörtek. Folyamatosan azt hallucináltam, hogy a testemből figyelem, ahogy a vírus megtámadja a sejtjeimet. Utána átváltoztam a vírussá, a rám bízott genetikai utasításokkal együtt áthatoltam a sejtfalakon, és rákényszerítettem a sejtfolyamatokat, hogy gyártsanak még többet belőlem. Még több vírusrészecskét.

Újra és újra és…

Belezuhantam a forró, tébolyult tudatosságba.

Vegyvédelmi szkafanderes ápolók tekertek hideg borogatásokat a nyakamra, és öntöttek jeget a mellkasomra.

Én nyögdécseltem.

Értelmetlenségeket dünnyögtem.

– Én vagyok a vírus – mondtam. – Én vagyok a vírus.

Meghallottam dr. Singh hangját:

– Hatszáz milligramm interferon mehet.

Felnéztem az orvosom arcvédőjére.

– Érzem a sejtjeimben – mondtam neki.

Dr. Singh ügyet sem vetett rám, az egyik ápolónőre szegezte a tekintetét.

– Még több jeget! Gyorsan.

A műanyag buborékomban ekkor zuhogni kezdett az eső, csakhogy egyáltalán nem hasonlított egy zivatarra sem, amit életemben láttam.

Az esőcseppek fényes betűkre emlékeztettek…

A

G

A

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

A

T

C

G

T

C

T

…adenin, guanin, citozin és timin: a négy bázis, amiből a dezoxiribonukleinsav áll.

A DNS.

A levegő nukleobázisokkal telt meg.

Balról jobbra sodródtak.

Örvényekké álltak össze.

Lecsorogtak a műanyag függönyön.

Az összes földi élet tervrajzának végtelen, rejtélyes permutációit láttam magam előtt.

Éreztem, ahogy a betűk az arcomra hullanak.

Belélegeztem őket.

A biokód folyamatosan változó, mutálódó zuhatagát.

A fejem lángolni kezdett, és eltöltött a meggyőződés, hogy ha képes lennék megfejteni ezt a kódot, akkor megérteném, mit művel velem a vírus.

Amikor magamhoz tértem, egy vegyvédelmi ruhás alak ült mellettem. A bordáim sokkal jobban érezték magukat, és a lázam is elmúlt, de halálos kimerültség lett rajtam úrrá.

A szkafanderes alak felém fordult.

A főnököm arcába bámultam fel, a Génvédelmi Ügynökség igazgatójáéba, Edwin Rogerséba. Nagyon örültem, hogy látom. Még a börtönből jelentkeztem a GPA-hez. Nem gondoltam, hogy komolyan vesznek majd, de maga Edwin Rogers interjúztatott, és ott helyben felvett a céghez annak ellenére, hogy több bűncselekményért elítéltek, és nulla hatósági munkatapasztalattal rendelkeztem. Ezzel sikerült örökre megszereznie a lojalitásomat.

– Nocsak, ki tért magához! – szólalt meg.

– Helló – köszöntem erőtlenül. – Nadine hogy van?

– Még mindig karanténban, de tünetmentesen. Előreláthatólag egy-két napon belül kiengedik. Attól tartok, te kaptad a javát.

– És azt tudjuk már, minek a javát?

Edwin megköszörülte a torkát.

– Mint arra már biztosan rájöttél, csapdába sétáltatok. Henrik Sorent még mindig fogva tartjuk. Emberölési kísérlet miatt vádat emelünk ellene.

– És mit mond?

– Totálisan tudatlannak vallja magát. Esküdözik, hogy ő csak leszállított valamit egy férfinak ahhoz a házhoz kedd reggel.

– Neveket nem említett? – kérdeztem.

– Általános külső leírást adott egy dark web ügynökről, ami, mint te is tudod…

– Használhatatlan. – Nagy erőfeszítések árán kicsit feljebb ültem, a bordáim sikoltozása ellenére. Edwin segített elrendezni mögöttem a párnákat. – Jártál abban a pincében, ahol történt?

– Igen. Két jégbomba maradványait találtuk meg. Egyértelműen ez a legbizarrabb házilag készült robbanószerkezet, amit valaha is láttam.

– A jég H_2O-ból volt, vagy…?

– H_2O-ból, elképesztően kemény gömbökben. A robbanástól tűkké szakadt a jég. Azok lyukasztották ki az overallodat. És téged.

– Sikerült mintát vennetek az olvadt vízből vagy a jégdarabokból?

– Igen. És most végeztünk a minta szekvenálásával. A jéggömbök egy vírust tartalmaztak, szuperhideg hibernációban.

Hirtelen teljesen felébredtem.

– Ami azt illeti, ez zseniális ötlet – folytatta Edwin. – A repeszek beléd hatolnak a felületi sérüléseiden át, és elolvadnak anélkül, hogy komolyabb károkat tennének benned.

– Te jóságos ég.

A vállamra tette kesztyűs kezét.

– Mielőtt még pánikba esnél, egyáltalán nem emlékeztet azokra a Filoviridae családba tartozó vírusokra, amelyeket lázálomban látsz. Ez nem Ebola vagy Marburg. És azt is tudjuk, hogy nem himlő. Igazából az Orthomyxoviridae családdal mutat hasonlóságokat.

– Az influenzával?

– Igen.

– Mesterséges eredetű?

– Azt feltételezzük.

Ekkor feltettem azt a kérdést, amire szinte nem is akartam választ kapni.

– Tartalmazott Scythe-komplexumot?

Edwin bólintott.

A picsába. Nem elég, hogy egy ismeretlen eredetű vírussal fertőződtem meg, de ráadásul a valaha létrehozott leghatékonyabb génmódosító eszközt is tartalmazta. Szinte biztosan nem arra tervezték, hogy megbetegítsen, hanem arra, hogy megfertőzzön több-kevesebb sejtet a testemben, és lehetősége nyíljon módosítani és átírni a DNS-em bizonyos szakaszait.

– Nem tudod, melyik géneket és területeket célozták meg? – kérdeztem.

– Még nem, de most futnak le a fehérvérsejtmintád vizsgálatai és teljes elemzése.

Megpróbáltam megacélozni magam a rettegés újabb hulláma ellen, de nem bírtam leküzdeni. Egyszerűen kiütött a dolog. Ez a lehető legrosszabb hír volt, bár nem ért éppen váratlanul. Ott feküdtem a pince földpadlóján, miközben a jég elolvadt bennem. De ez egy teljesen új szempontból tette valóságossá a helyzetemet.

Edwin átnyúlt az ágyrács felett, és megpaskolta a vállam.

– Szeretném, ha ezt tőlem hallanád – mondta. – Meg fogjuk találni az illetőt, aki ezt tette, és nagyon durván beleköpünk a levesébe. Te meg koncentrálj most inkább a gyógyulásra!

– Igyekszem.

Csak vigasztalni próbált, de az elkövető megtalálása nem kecsegtetett sok reménnyel, amennyiben a bennem lezajló DNS-módosítások végzetesnek bizonyulnak. Egy Scythe-rendszer hatalmas pusztítást végezhet a genomomban.

Ha egy ember teljes genetikai kódját kinyomtatnák átlagos méretű könyvformátumban, húsz kötetből állna, és a négy nukleobázist – az adenint, citozint, guanint és timint – jelképező A, C, G és T betűk hárommilliárd permutációját tartalmazná. Ennek a négy nukleobázisnak a konkrét sorrendje határozza meg az összes biológiai életet a bolygónkon. Ezt a kódot nevezzük genotípusnak, azt pedig, ahogy fizikailag kifejeződik egy életformában (például a szemszín esetében), miután interakcióba lépett a környezeti hatásokkal, fenotípusnak hívjuk. De a genotípus és a fenotípus közötti kapcsolatot – azt, hogy melyik DNS-kód határoz meg egy adott tulajdonságot – még alig ismerjük.

Edwin felállt a székéből. A függönyhöz ment, kicipzározta, és kilépett.

Miközben azt figyeltem, ahogy visszacipzároz engem a kis műanyag univerzumomba, végtelenül magányosnak éreztem magam.

Ez a börtönben töltött éveimre emlékeztetett, és arra a nyomasztó érzésre, hogy a többiek jönnek és mennek.

Én viszont itt maradok.

A változófélben lévő genomom csapdájában.

Interferongammával és egy sor újfajta vírusölővel kezdtek kezelni.

A következő éjszaka megint felszökött a lázam, az utána következő időszakban viszont rohamos gyógyulásnak indultam. Az energiám hatalmas hullámokban tért vissza, az étvágyammal együtt. Idővel már az éjszakákat is végigaludtam.

A kötések három napon belül lekerültek rólam, a jégszilánkkarcolásaim behegedtek.

A bordáim még mindig fájtak, de alig vártam, hogy felkelhessek az ágyból, és végre járkálhassak egy kicsit – még ha csak az intenzív osztály folyosóján is.

Valódi vécé után vágyakoztam a megalázó ágytál helyett.

De nem engedték, hogy elhagyjam a buborékomat.

Mivel szinte semmit nem tudtak az influenzának arról a módosított változatáról, amivel megfertőződtem, dr. Singh egyáltalán nem akart kockázatot vállalni. Bár tünetmentessé váltam, még mindig kimutatható maradt bennem a vírus, ami azt jelentette, hogy megfertőzhettem volna másokat.

Így aztán azzal ütöttem el a napjaimat, hogy filmeket néztem a tabletemen, vagy megpróbáltam annyi összpontosítást kicsiholni magamból, hogy olvasni tudjak. De leginkább azon gyötrődtem, hogy mit művelhet velem a Scythe.

A kórház sokáig nem engedélyezte, hogy a feleségem és a lányom is meglátogathassanak védőöltözékben a buborékomban, de egy hét fekvés után ragaszkodtam hozzá, hogy találkozhassak velük.

A tizennégy évesem teljes szkafanderben és egy vállára vetett vászontáskával masírozott be a műanyag sátramba – a kezeslábas szinte egészben elnyelte.

Amikor megláttam, felnevettem; ez volt az első igazi nevetésem, mióta magamhoz tértem, öt nappal azelőtt. De a repedt és törött bordáim miatt azonnal fájdalommá is változott a jókedvem.

– Szia, apa – köszöntött Ava a beépített hangszóróján keresztül. Az ágy fölé hajolt, és a legcsodálatosabb esetlen ölelésben részesített, amit valaha is kaptam, miközben az arcom a műanyag vizorjához préselődött. Annak ellenére, hogy csak gumikesztyűn és a Tyvek overallon át érintkeztünk, attól, hogy valaki hozzám ért, aki szeret, és akit szeretek, ismét könnyekre fakadtam.

– Minden rendben, apa?

– Igen – törölgettem meg a szemem.

Ava odahúzta a széket, és benyúlt a táskába. Egy sakktáblát húzott elő.

– Akarsz játszani?

– Te jó ég, persze! Annyira elegem van a képernyőkből.

Felültem, és a fájdalomtól nyögdécselve próbáltam kényelmesebben elrendezni magam mögött a párnákat. Ava kinyitotta a sakktáblát, az ágyra tette, és elkezdte felrakosgatni rá a bábukat.

Meghatott, hogy a lányom hajlandó volt ennyire beöltözni pusztán azért, hogy eltölthessen egy kis időt velem a buborékomban. Aki nem szokott hozzá, annak klausztrofóbiás élményt okozhat a vegyvédelmi overall, ami túl meleg és esetlen, és az ember arca elkerülhetetlenül viszketni kezd abban a szent pillanatban, amint belép a karantén területére. És persze az összes apróbb kellemetlenség mögött ott tornyosul fenyegetően az a nagyon is elképzelhető lehetőség is, hogy mégis elkapja a fertőzést.

Ava mindkét öklét kinyújtotta, én pedig megérintettem a jobbat. Amikor kinyitotta, egy fehér gyalog lapult benne.

Én kezdtem.

Avát ötéves korában tanítottam meg sakkozni. Azonnal ráérzett az ízére, és hamarosan már nemcsak azt értette, hogy melyik bábu hová léphet, hanem azt is, hogy mekkora szükség van távlati stratégiai tervezésre.

Igyekeztünk mindennap lejátszani egy partit, általában a kovácsoltvas asztalnál ülve a hátsó kertben, vagy, rossz idő esetén, a tűz mellett, a táblát a téglából rakott kandallópárkányra téve.

Ava tízéves korára már félelmetesen jól sakkozott.

Mire tizenkettő lett, egy szintre kerültünk.

Tizenhárom évesen túltett rajtam a remek nyitási repertoárjával és az erős végjátékával. Csak úgy tudtam megverni, ha hibátlanul játszottam, abban reménykedve, hogy ő viszont legalább egyszer elvét valamit. De ez a kombináció elég ritkán jött össze.

Néha felmerült bennem, hogy vajon az anyám intellektusát örökölte-e.

Megtettem a nyitólépést.

– Hé, apa! – szólalt meg, miközben ő is lépett (a királynő lovával az F6-ra). – Ötszázhatvanegy. Csak biztosra szerettem volna venni, hogy tudod.

A szememet forgattam.

Ava vigyorgott a vizorja mögött.

Ötszázhatvanegy napra gondolt.

Arra célzott, hány nap telt el, mióta utoljára mattot adtam neki.

A következő héten mindennap játszottunk.

Minden egyes alkalommal ő nyert, és még csak nem is túl szoros küzdelemben.

Beth is beöltözött néha, hogy beüljön hozzám, és a virginiai életünk megszokásaitól és zavaró tényezőitől távol többet beszélgettünk, mint évek óta bármikor.

Egyik délután lenézett rám az arcmaszkján keresztül, és a kezébe vette az enyémet. A bőrünket csak két réteg gumikesztyű választotta el.

– Mikor fogod úgy érezni, hogy elég volt? – kérdezte.