Annie West

Akár egy görög isten

Barbara McMahon

A sivatag dala

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie West, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 767. eredeti címe: A Consequence Made in Greece

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Barbara McMahon, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 768. eredeti címe: Rescued by the Sheikh

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 767-78. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-706-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie West

Akár egy görög isten

ELŐHANG

– Csatlakozol hozzám?

Strato odapillantott a nőre, aki félmeztelenül úszkált a jachtja úszómedencéjében. A mellén vízcseppek csillogtak, szőke haja azonban száraz volt, a frizurája tökéletes.

– Nem. De te csak úszkálj tovább! – válaszolta.

Ha úszni akarna, a tengerbe ugrana, amely itt, Görögország nyugati részén kristálytiszta. Számára az úszás egyébként is testedzést jelent, nem pancsolást. Ha pedig nőre vágyna… Nem, ez a nő egyáltalán nem vonzza.

Strato összeráncolta a homlokát. Hirtelen döntés volt, hogy meghívta a jachtjára Livet és a barátnőjét. Ám ahelyett, hogy élvezte volna a társaságukat, kitért az útjukból. A korábbi szeretői legalább okosak voltak.

A szőkeség durcásan lebiggyesztette a száját.

– Ha nem akarsz úszni, megmasszírozhatlak.

Strato csak azt akarta, hogy Liv hagyja békén. Ha masszírozásra vágyna, a fedélzeten itt van a sportmasszőrje és a személyi edzője is.

– Esetleg valami mást szeretnél? – duruzsolta egy rekedtes hang.

Strato a másik nő felé fordult, aki pózba vágta magát, hogy sovány alakja jobban érvényesüljön.

Elfojtott egy sóhajt. Hiba volt, hogy meghívta erre az útra Livet és Lenét. Érezte, hogy a nőket nem a vágy hajtja. Csak azért akarnak tetszeni neki, hogy tovább élvezhessék a luxust, amelyet kínál, és drága csecsebecsékkel halmozza el őket.

– Köszönöm, de nem, hölgyeim. – Strato felállt, mire a nők pillantása végigsiklott rajta. – Elnézést kell kérnem, de váratlanul közbejött valami – mondta.

A dolgozószobája felé mutatott, ahonnan csak néhány perce jött ki. A nők most nyilván azt hiszik, hogy üzenetet kapott, amellyel foglalkoznia kell.

– Változtatnom kell a terveimen, ezért még ma vissza kell térnetek Athénba. – Strato szünetet tartott, hogy a nők megemészthessék a szavait. – A helikopterem naplementekor visszavisz benneteket, vagy korábban is, ha azt akarjátok. A sofőröm bárhová elvisz titeket, csak mondjatok neki egy címet. – Strato biccentett. – Köszönöm a társaságotokat. Felejthetetlen élmény volt – tette hozzá nagylelkűen.

Azzal megfordult, és átvágott a fedélzeten, miközben a nők levegő után kapkodtak. A titkára éppen akkor jelent meg, amikor ő a jacht oldalához ért. Manoli, mint mindig, most is tudta, mikor van szüksége rá.

– Legyen szíves, intézkedjen, Manoli! És gondoskodjon megfelelő ajándékokról is a hölgyek számára.

Strato egy pillanatig megállt, és elnézett a néhány kilométerrel távolabb fekvő sziget felé. Mélyen belélegezte a sós levegőt, hogy eloszlassa a kellemetlen szájízét. Aztán egy tökéletes fejessel a türkizszínű vízbe ugrott, és úszni kezdett.

1. FEJEZET

Strato odament a puha homokos strandon egy facsoporthoz. Az úszás kifárasztotta, és közelebb vitte egy üzleti probléma megoldásához, amely éjszakánként nem hagyta aludni.

Egy árnyékot adó fa lelógó ágai alatt elnyúlt a homokban, és a cége ázsiai központjában adódó problémákra koncentrált. Kis idő múlva felnézett, mert zajt hallott. A helikopterétől származott, amely felemelkedett a leszállóhelyről. A vendégei úgy dönthettek, máris visszarepülnek a városba, hogy mihamarabb új támogatót találjanak maguknak. Strato elhúzta a száját. Bosszantotta, hogy rosszul ítélte meg a két nőt. Lehet, hogy a döntése, miszerint csak futó kapcsolatokat akar, őt magát is felszínessé tette?

De nem akarta, hogy az emberek közel kerüljenek hozzá. Azok a nők sem érdekelték már, akiknek a többsége megelégedett pár éjszakás kapcsolatokkal.

Neki sem feleség nem kell, sem család. A gyerekkorában kapott leckét soha nem fogja elfelejteni.

Határozottan elkergette a mérgező emlékeket. A munkájára kell koncentrálnia, nem a múltján rágódnia, amelyet a legjobb lenne elfelejtenie. Mielőtt azonban tovább gondolkodhatott volna az ázsiai központ ügyein, meglátott egy kis motorcsónakot. Fehérre festették, kék-vörös díszlécei voltak, és a sziget felé pöfögött.

Strato felsóhajtott. Egyedül akart lenni, nem kért az egynapos kirándulásra érkező turistacsoportból. Miután azonban összehunyorította a szemét, csak egy alakot látott, aki széles szalmakalapot és fehér blúzt viselt.

A kis csónak egyre közelebb jött, míg végül elérte a strand végében a szigetcsúcsot.

Egy piknikező lenne? Vagy lesifotós?

Amikor a betolakodó levette a nagy kalapját, Strato szeme meglepetten elkerekedett. Egy szép nő volt az. Sötét haja majdnem a derekáig ért – ilyen hajat nem mindennap látni.

A blúz széles mozdulattal a csónakba repült, és alóla olyan alak bukkant elő, amelytől Stratónak elállt a lélegzete. Amikor a nő lehajolt, és elrakta a kalapot meg a ruhát, a férfi megállapította róla, hogy nagyon hajlékony. Formás alakja volt, és a domborulatai mágnesként vonzották Strato tekintetét. Figyelte, ahogy az ismeretlen kibújt a formátlan rövidnadrágjából, és még több domborulat vált láthatóvá. Stratót a régimódi, egyrészes fürdőruha sem zavarta, mert második bőrként tapadt a viselőjére. Talán mégsem lenne ellenére, hogy megismerkedjen egy piknikezővel…

A nő azonban nem jött ki a partra, hanem búvárszemüveget és -pipát vett fel, aztán a mély vízbe ugrott. Strato öt percen át nézte, ahogy ide-oda úszkál. Bárki legyen is, megfulladni aligha fog. Hosszú lábával és karjával gyakorlottan és elegánsan mozgott. Végül beúszott a földcsúcs mögé, és Strato ott már nem láthatta.

De jobb is így. Azért jött ide, hogy egyedül legyen. Nincs szüksége egy nőre, aki eltereli a figyelmét.

Elfordult a tengertől, és hasra feküdt.

A búvárkodás után Cora lehorgonyozta a csónakot, és kiúszott a partra. Mélyen a fejébe húzta a kalapot, miközben szemét a földre szegezve utat keresett a sziklák között. A puha homokhoz érve elnézett a kis facsoport felé, ahol ebédelni szokott. Meglátta, hogy nincs egyedül. Az árnyékban feküdt valaki.

Erre az apró szigetre senki sem jár, legfeljebb főszezonban állnak meg itt a nagyobb szigetről érkező kirándulók. Cora megfordult, végignézett a tengeren, és a távolban egy nagy, elegáns luxusjachtot pillantott meg. Egyáltalán nem illett Görögországnak ebbe az elhagyatott sarkába.

Cora látta, hogy a víztől lábnyomok vezetnek a strandig. Azok, akik ilyen hivalkodó jachttal járnak, nem úsznak kedvtelésből négy kilométert! Lehet, hogy valakinek elsüllyedt a csónakja? A tegnap éjszakai viharban nem jöhetett ki a partra, ahhoz túl frissek a lábnyomok…

Elindult a parton, és bízott benne, hogy az a valaki nem sérült meg. Közelebb érve lelassította a lépteit, és végül megállt. Háttal neki egy férfi feküdt az oldalán. Meztelen volt. Széles vállát, izmos hátát és feszes fenekét lebarnította a nap.

Cora szeme meglepetten elkerekedett. A férfi nagyon magas volt, a keze és a lába hosszú, a teste kisportolt. A munkája révén sok atlétikus termetű férfival találkozott, de ilyet, mint ez az idegen, még soha nem látott. Vajon szemből is ennyire lenyűgöző?

A férfi sötét haját összeborzolta az enyhe szellő, de meg sem moccant. Cora tekintete egy vörös foltra esett, amely az ismeretlen vállától a lapockájáig húzódott. Friss sérülés? Csak nem vér?!

Cora a vállára vette vitorlavászon táskáját, és a férfihoz szaladt. Miután föléhajolt, megkönnyebbülten fellélegzett. A sérülés régi volt.

Az idegen most megfordult, válla Cora bokájához ért, és ő riadtan hátrébb lépett.

A férfit csakis lenyűgözőnek lehetett nevezni. Minden tökéletes volt rajta. Cora nagyokat nyelt, és az arcára szegezte a szemét. Az idegen szemöldöke sűrű és fekete volt, a szeme zöld. Ő is, akárcsak sok görög férfi, Poszeidónra, a tenger nagy hatalmú istenére emlékeztetett. Ha igaz, ami a mitológiában olvasható, Poszeidónnak is ilyen átható tekintete volt.

– Jó, hogy él.

– Egy hullára számított?

Cora karján felborzolódtak a pihék, mintha a férfi mély, bársonyos hangja felébresztett volna benne valamit, ami eddig szunnyadt.

– Nem voltam biztos benne – válaszolta, s miután kicsit távolabb húzódott, homlokráncolva körbenézett. – Nincsenek magánál ruhák, sem törölköző – tette hozzá.

– Van olyan szabály, hogy magamnál kell tartanom a ruháimat?

– Csak felmerült bennem, hogy talán balesetet szenvedett.

– Ezért hajolt fölém? Hogy lélegeztessen?

Cora az idegen mosolygós szájára nézett. Gyönyörű a vonala, szinte túl szép egy férfinak… Az álla és a magasan ülő járomcsontja viszont kifejezetten férfias…

Corának felgyorsult a szívverése. Az idegenben mégis volt valami, ami nem tetszett neki. A mitológiát ismerő görögök mindegyike tudja, hogy az istenségek nem barátságos, gondoskodó teremtmények voltak, hanem nagyon is veszélyesek. Mint ez a férfi.

Cora női ösztöne érezte a veszélyt. Megmutatta az idegen tekintete, ahogy az ő mellére tapadt, és az is, hogy a mosolya szélesebb lett, amikor elkapta a pillantását. Meg sem próbálta elrejteni a meztelenségét, csak feküdt ott, mintha lehetőséget akarna rá adni, hogy megcsodálják.

– Jól van, ha nincs semmi baja, én megyek is – mondta Cora.

– Honnan tudja, hogy semmi bajom? Még csak a pulzusomat sem tapintotta ki.

Strato kíváncsian és nézegette ezt a kis tengeri nimfáját. Hosszú fürtjei még vizesek, és az arcán látszik a búvárszemüveg lenyomata. Formátlan blúza és bő rövidnadrágja sem rejtheti el azonban, hogy fantasztikus a teste. A szemében azonban gyanakvást ült, mi szokatlan volt az ő számára. Rá nem így szoktak nézni a nők, hanem kihívóan vagy sóvárogva.

– Nos, jól van? Megsérült esetleg a feje?

Strato csak most vette észre, hogy a keze még mindig a homlokán van, mintha fájna a feje. Egy pillanatig azon gondolkodott, ne hazudjon-e, de inkább az igazságot választotta. Tapasztalatból tudta, hogy veszélyes lehet, ha az ember nem néz szembe a tényekkel.

Meglepetten érezte, hogy melegség járja át. Nem volt köze a szexuális érdeklődéshez, inkább az okozta, hogy ez a nő őszintén aggódik érte. Ez furcsa…

Beletúrt a hajába, hanyagul elmosolyodott, és úgy döntött, nem foglalkozik azzal, hogyan hat rá ennek a nőnek a kedvessége.

– Nem sérültem meg. Miért, úgy festek?

Magában elégedetten nyugtázta, hogy a nő nagyot nyelt. Talán azért, mert tetszik neki, amit lát?

– Örülök, hogy jól van – mondta Cora kissé rekedten.

Strato azonban inkább feszültnek látta, és ez tetszett neki. És az is, ahogy a nő mellbimbója Majd kiszúrja a viseltes blúzt.

– Gondolom, nincs magánál innivaló – hallotta a saját szavait, amikor a nő megfordult, hogy elmenjen. – Annyira kiszáradtam, hogy vattát köpök.

– Nem hozott innivalót? Mióta van már itt?

Strato megrántotta a vállát.

– Néhány órája, azt hiszem.

– Azt hiszi? Hát nem tudja? – kérdezte Cora. – Semmit sem hozott magával?

– Nem.

Strato egyszeriben érezte, hogy valóban szomjas. Vissza kellene mennie a jachtra, mert az alkalmazottjai tudják, hogy egyedül akar lenni, így nem kezdenék keresni.

– Kiszáradhatott volna! Ráadásul egyedül van itt. – Cora elhallgatott, és megint körülnézett. – Mert egyedül van, igaz?

– Igen, de naplementekor értem jönnek – mondta Strato, mert ebben állapodott meg a legénységével.

Cora rosszallóan elhúzta a száját, miközben levette a válláról a táskáját.

– Ez nagy könnyelműség. Ki tudja, mi történhetne addig magával – jegyezte meg.

Strato tekintete végigsiklott rajta. Ó, igen, addig sok minden történhetne…

Cora tekintete a férfi széles mellkasára tévedt, de aztán gyorsan megint a szemébe nézett, amelyben mosoly bujkált.

Rajta nevet…

Meg akarta kérdezni tőle, miért jött ide egyedül, meztelenül, enni- és innivaló nélkül, de félt, hogy az érdeklődés minden jelével csak a férfi egóját táplálná.

– Ha gondolja, kaphat az ebédemből – mondta. Doris amúgy is mindig túl sok ennivalót csomagol neki.

– Az csodás lenne. Köszönöm.

A férfi felkönyökölt, és sugárzó mosollyal ajándékozta meg.

– Egy feltétellel – tette hozzá Cora.

– Igen?

– Örülnék, ha az ebédemet nem egy meztelen idegennel kellene elfogyasztanom. Jobb volna, ha felvenne vagy legalább a derekára tekerne valamit.

– Az illendőség kedvéért? – A férfi mosolyát túlságosan is vonzónak találta. – Sajnos nincs mit felvennem. Hacsak nem kapok valamit a maga ruhái közül…

Ez nyilvánvaló célzás volt arra, hogy Cora adja oda neki a túlméretes blúzát. Nem kerülték el a figyelmét a futó pillantások, amelyeket a férfi a mellére vetett, és bosszantotta, hogy a mellbimbója ettől felágaskodott.

– Hát jó – mondta.

Maguk közé tette a táskáját, és a szeme sarkából látta, hogy a férfi jobban felkönyököl, mintha alig várná, hogy ő vetkőzőszámot mutat be neki. Amikor megfogta az inge alját, hogy kibújjon belőle, a férfi szeme egyértelműen felcsillant.

Cora ezért nem az inget húzta át a fején, hanem a bő rövidnadrágjából bújt ki.

– Tessék! – dobta oda „Poszeidón” ölébe, és az elképedt arc láttán majdnem elnevette magát.

De csak majdnem, mert meglátta, hogy a férfi tüzes pillantása bejárja a lábát. Cora csípőre tette a kezét, és örült, hogy az inge a combjáig ér.

– Ha velem akar enni, előtte tisztáznunk kell valamit. Én nem szerepelek az étlapon, világos? Nem maradok itt egyedül egy férfival, aki azt hiszi, hogy én leszek az édesség – mondta. A pasinak akkor is tisztában kell lennie a szabályokkal, különben ő nyomban visszamegy a csónakjához.

Strato a szép szempárba nézett, melynek színe a kedvenc brandyjére emlékeztette. A tengeri nimfa szeméből azonban elutasítást olvasott ki, sőt talán félelmet is.

Most először nézte a helyzetet a fiatal nő szemszögéből. Egyedül van egy magányos szigeten egy férfival, akiről semmit sem tud, és aki sokkal magasabb és erősebb nála. Nincs senki, aki szükség esetén a segítségére siethetne. Stratót elfogta a szégyen.

Szokatlan érzés volt, mert egyébként csak olyan nőkkel flörtölt, akik sóvárogtak a figyelmére. Akik tudták, hogy ő csak szexet akar, minden kötelezettség nélkül. Most azonban nem a megszokott környezetében volt. Ez a tengeri nimfa nem tudhatja, hogy nincs mitől tartania, mert nem is ismeri őt, és nem tudja, hogy soha nem bántott egyetlen nőt sem.

Csitítóan felemelte a kezét, és felült.

– Nagyon sajnálom. Nem akartam, hogy kellemetlenül érezze magát – mondta, és meglepte, hogy elszorul a torka. – Én csak…

– Maga csak flörtölni akart – mondta Cora nagyot sóhajtva.

Zavarba hoztam, gondolta Strato.

– Szavamat adom, hogy semmivel sem próbálkozom. De ha inkább elmenne, akkor sem fogok szomjan halni.

Strato a rövidnadrágért nyúlt, amelyet a nő odadobott neki.

– Tartsa csak meg! Talán még örül is majd neki, ha valóban naplementéig akar maradni. Valóban éhes, vagy csak úgy mondta?

– Farkaséhes vagyok, de ez az én hibám, mert reggel csak egy kávét ittam.

– Ha így áll a helyzet… – Cora megvonta a vállát. – Akkor ehetünk. Ez az egyetlen árnyékos hely, mindig itt ebédelek.

Stratót indokolatlan öröm fogta el.

– Köszönöm, hogy bízik bennem – dünnyögte. – Megtenné, hogy elfordul, amíg felöltözöm? – kérdezte.

Strato az idejét sem tudta, mikor látott utoljára elpirulni egy nőt.

– Jó ötlet. Addig megnézem, mit csomagolt ebédre Doris.

Cora elfordult, és látványosan a táskájával bíbelődött. Strato kirázta a nadrágból a homokot, aztán pedig belebújt. Közben meg kellett küzdenie a merevedésével. A nő szerencsére nem vette észre, mert épp az ebédet pakolta ki.

Strato mélyeket lélegzett, és figyelmeztette magát, hogy nem akarja megijeszteni a lányt. Megígérte neki, hogy rendesen fog viselkedni. Később, ha a nimfa már tudja, hogy nem jelent rá veszélyt, csodás lenne engednie ennek a hirtelen jött vonzalomnak…

– Ki az a Doris?

Cora hátranézett a válla fölött, és a szíve gyorsabban kezdett verni.

– Tessék?

– Dorisról beszélt az előbb. Azt kérdeztem, ki az.

– Vagy úgy! – Cora megint az ételekre nézett. – A szakácsnő édesapám szállodájában.

Valójában Doris sokkal több volt ennél. Cora édesanyja meghalt, amikor ő nyolcéves volt, és az édesapja egyedül élt, amíg aztán felbukkant az életükben Doris, aki mindkettejüknek jót tett. A szárnyai alá vette Corát, átsegítette a kamaszkoron, sőt próbálta megszelídíteni, hogy ne legyen féktelen vadóc.

Drága Doris! Angyali lélek, megértő és gondoskodó asszony. Mindent elkövetett azért, hogy Corát a háziasszonyi erények mintaképévé változtassa, de a fáradozását csekély siker koronázta.

– Az édesapjával él?

Cora kíváncsiságot hallott ki a férfi hangjából. Gyakori, hogy több generáció él egy fedél alatt, különösen olyan hagyományos helyeken, mint az övék. Az idegen persze nyilván másmilyen családból közül származik.

Cora kinézett a tengerre, ahol a távolban a nagy jacht horgonyzott. Athénból jött, mesélte Doris, miután a legénység néhány tagja ennivalót vásárolt a kikötőben.

– Pillanatnyilag igen, mert az apám nincs jól – válaszolta.

Nagyot nyelt, amikor eszébe jutott az a borzalmas távolsági beszélgetés. Az édesapja szívinfarktust kapott, ő pedig egy másik földrészen tehetetlennek érezte magát, mert nem tudott azonnal hazautazni.

– Sajnálom.

Cora kirakta maguk közé az ételek dobozait.

– Sokat javult, már jobban van.

Legalábbis így lenne, ha a szálloda miatt nem idegeskedne annyit. Az egyre romló gazdasági helyzet nagyon rosszul érintette, már csak azért is, mert korábban nagy összegű hitelt vett fel a szálloda teljes körű felújítására és átépítésre. Hosszabb távon kifizetődőnek gondolta a változtatásokat, a foglalások azonban visszaestek, és most nem tudták, hogyan fogják törleszteni a hitelt. Természetesen Corára maradt, hogy segítsen neki.

– Örülök, hogy jobban van az édesapja. – Az idegen elhallgatott, és Cora érezte, hogy vizslatva nézi. Nagy megkönnyebbülésére azonban utána már az ételnek szentelte a figyelmét. – A maguk Dorisa igazán ünnepi lakomát készített.

– Soha nem végez félmunkát – mondta Cora mosolyogva. Letört egy nagy darabot a spenótos-sajtos pitéből, és odanyújtotta a férfinak. – Még a leveles tésztát is maga készíti.

A férfi harapott egyet a pitéből, és Cora látta, hogy elkerekedett a szeme, aztán még egy falatot bekapott. Láthatóan ízlett neki.

Vajon az idegen más testi örömöket is ennyire élvez?

Cora megint elvörösödött.

– Ez igazi házi koszt! – mondta a férfi lelkesen. – Évek óta nem ettem ilyet.

– Magának senki sem főz finomakat?

Cora nem akarta megkérdezni, hogy a férfinak van-e felesége. Ha igen, ő sajnálná, mert az idegenről lerí, hogy nem gondol másokra, miközben átadja magát a testi örömöknek.

– Gyerekkorom óta nem.

A férfi még egy falatot evett, és Cora lenyűgözve figyelte. Aztán kinyitott egy üveg vizet, és ivott belőle egy kortyot.

– Szabad? – kérdezte a férfi, fejével a palackra bökve.

Cora odaadta neki. A férfi a szájához emelte, és az üveg fölött csillogó szempár nézett Corára. Ő gyorsan elfordult, mert forróság öntötte el.

Ez egyáltalán nem vall rá! Talán éppen ő az, aki túl sokáig volt a napon… A férfiak általában nem ébresztettek benne ilyesfajta gondolatokat.

Bosszúsan az idegen elé tolta a saláta és az olívaolaj dobozát. Máskor mindig farkaséhes volt búvárkodás után, most viszont nincs igazán étvágya. Hiba volt megosztani az ebédjét ezzel a férfival. Lehet, hogy testi veszélyt nem jelent rá nézve, de úgy összezavarta, ahogyan Adrian soha.

– Maga nem is eszik! – jegyezte meg az ismeretlen.

Cora magán érezte a tekintetét, és összerezzent. A férfi azonban levette róla a szemét, és végignézett a strandon, mintha az elé táruló látványt élvezné, ő pedig megnyugodott. Elvett egy narancsot, a hámozásra koncentrált, és bekapott egy gerezdet.

Csendben ettek. Corának pocsék reggele volt, mert a banktól érkező levél majdnem pánikrohamot váltott ki az édesapjánál. Neki a kirándulás a szigetre általában segített kezelni a stresszt. Máskor a tenger látványa is mindig megnyugtatta, ma azonban nem. Túlságosan lefoglalta „Poszeidón”, pedig új stratégiát kellene kidolgoznia arra, hogyan mentse meg az édesapját a csődtől.

Cora hirtelen meghozott egy döntést. Az ösztöne általában nem csapta be.

Lenyalta a narancs levét az ujjairól, egy kevés vizet öntött a kezére, aztán felállt.

– Mennem kell.

– Elmegy?

A férfi meglepődése őszinte volt, és Cora ezt győzelemnek érezte. Az idegen aligha szokott hozzá, hogy faképnél hagyják a nők.

– Ideje indulnom. – Habozott, aztán olyan felajánlást tett, amelyet a helyében minden tisztességes ember megtenne. – Elvigyem magammal? – kérdezte.

A férfi fogva tartotta a pillantását, és ő megborzongott.

– Nem, köszönöm. Boldogulok. – Strato a viseltes rövidnadrágra mutatott. – Visszaadjam?

– Ne! – mondta Cora gyorsan. – Nincs szükségem rá.

Jobb lesz, ha soha többé nem látja ezt a ruhadarabot, mert mindig erre az őrült napra emlékeztetné. Meg a hirtelen feltámadt vágyra, amelyet egy vadidegen ébresztett benne.

Strato a távolodó nimfa után nézett. A puha homokban minden lépésnél ringott a csípője.

A látványtól kiszáradt a szája. Felkapta a vizesüveget, és ivott egy nagy kortyot. A fiatal nő közben kiért a homokos részről, és lebarnult, hosszú lábával nagyokat lépett.

Erről a lábról fogok álmodni, gondolta Strato, és még egy kortyot ivott, bár az sem segített rajta, mert a lány miatt kellett nagyokat nyelnie. Mikor hagyta őt utoljára faképnél egy nő?

Megértette, hogy ennek a szépségnek óvatosnak kell lennie egy idegennel. Ezért is nem árulta el, mi járt a fejében.

Ebben a nőben van valami, ami nagyon vonzotta. Az egyénisége, az életereje és a tisztessége. Az édesapja iránti aggódása a bosszúsága ellenére is őszinte volt. Olyasmit éreztetett Stratóval, amit már régóta nem érzett.

Még az ebéd is, amelyet megosztott vele, ismeretlen vágyat keltett benne. A pite az ínycsiklandó illatával, amelyet nyolcéves kora óta nem érzett, az édesanyjára emlékeztette. Mintha a boldogság ritka pillanataiba harapott volna bele. Nem csoda, hogy egészen feldúlt lett.

Összehunyorította a szemét, amikor a tengeri nimfája eltűnt egy szikla mögött, anélkül hogy egyszer is visszanézett volna. Nem akarja folytatni az ismeretségüket. Vagy tudja, hogy az eltűnésével csak felcsigázza az ő érdeklődését?

Bárhogy is van, őt még soha senki nem nyűgözte le úgy, mint ez a nő. Már csak az a kérdés, hogy engedni akar-e a kísértésnek…

2. FEJEZET

Cora éppen az asztalokat törölte le a teraszon, amelyen vadszőlő adott árnyékot, amikor meghallotta egy motorcsónak hangját. Nem volt szokatlan ezen a korai órán, mert a halászhajók ilyenkor tértek vissza. Ez a csónak azonban egyenesen a szálloda felé tartott, nem a kissé távolabb fekvő kikötőbe.

Árnyékot tartott a szeme fölé, és most már azt is látta, hogy egy elegáns, modern motorcsónak közeledik feléjük, de ők ma nem vártak új vendéget. Elnézett az öböl felé, és meglátta, hogy most a földcsúcsnál horgonyoz az a fényűző jacht, amelyre már tegnap is felfigyelt. A legénységből valaki talán ennivalót akar vásárolni a kikötőben.

A motor leállt, amikor a csónak a szálloda mólójához ért. Valaki kötelet dobott ki, és nagy gyakorlatra való könnyedséggel kikötötte a csónakot.

Cora a következő asztalhoz ment, de nem azt törölte le, hanem a mólón megjelenő férfit nézte. A hátulról rásütő napban jól látszott, hogy magas és széles vállú. Cora összegyűrte a törlőrongyot, amikor feltűnt neki a férfi magasbiztos járása. Balsejtelme támadt.

A férfi végül odaért a terasz szélén álló tamariszkuszokhoz, és Cora szívverése kihagyott egy ütemet. Poszeidón! A lenyűgöző, veszélyes férfi, akivel tegnap találkozott. Most napszemüveget viselt, és Cora azt találgatta, vajon most is mosoly bujkál-e a szemében.

Felöltözve is ugyanolyan jól festett, mint meztelenül. Márkás papucscipőt, rövid ujjú, fehér inget és világos nadrágot viselt, amelyben jól érvényesült hosszú, izmos lába. Cora azonnal megbánta, hogy reggel egy levágott szárú, kirojtosodott farmernadrágot és fekete pólót vett, amelyen A biológusoknak a vérükben van! felirat ékeskedett.

A férfi megállt a teraszon, és Corát méregette. Amikor aztán mosolyra húzódott a szája, a lánynak felgyorsult a szívverése. Szokatlan volt neki, hogy ennyire fel kell néznie egy férfira, de nem kellemetlen.

– Jó reggelt! Segíthetek?

A férfi felvonta a szemöldökét, és levette a napszemüvegét. Tengerzöld szemében melegség volt.

– Megismer? – kérdezte Strato.

Közben még szélesebb lett a mosolya, és a szája mellett gödröcske jelent meg, amelyet Cora legszívesebben megérintett volna. Az ujjai úgy bizseregtek, mintha meg akarná tenni. Elszörnyedt a saját elszabadult fantáziáján, és felkapta a rongyot, amelyet az asztalra ejtett.

– Természetesen megismerem. Tegnap találkoztunk. – A saját hangja ijesztően rekedtnek tűnt, de azért folytatta: – Ezek szerint valóban elmentek magáért.

Strato továbbra is a tengeri nimfára szegezte a szemét, miközben kicsit félrehajtotta a fejét.

– Aggódott értem?

– Én… Szokatlan volt, hogy sem ennivaló, sem víz nem volt magánál.

Tegnap este majdnem visszament, hogy megnézze, mi van a férfival. Az édesapja azonban ingerült volt, mert aggódott a pénz miatt. Doris nem volt otthon, úgyhogy Corának maradnia kellett. Ezért ma korán nekikezdett a reggeli teendőknek, hogy aztán legyen ideje kimenni a csónakjával, és megnézni, minden rendben van-e az idegennel.

– Miért jött ide?

– Hogy lássam magát.

Cora örült a válasznak, de bízott benne, hogy a férfi ezt nem látja rajta. Őt már nem érdeklik a szexi pasik. A szíve mégis gyorsabban vernt.

– Igazán? – kérdezte közömbösen. – És hogy talált meg?

Strato megvonta a vállát.

– Tudtam, hogy idevalósinak kell lennie – felelte. – Köszönöm, hogy kölcsönadta – tette hozzá, és Cora orra elé tartotta a rövidnadrágot.

A lánynak megrándult a szája sarka, amikor elvette.

– Kivasalta? – kérdezte elképedten.

Strato mosolya még szélesebb lett. Corának uralkodnia kellett magán, hogy el ne olvadjon.

– Be kell vallanom, hogy nem én voltam, hanem egy alkalmazottam. Kimosta és kivasalta.

Alkalmazottai vannak? Cora megint elnézett a nagy jacht felé. Ez a férfi lenne a tulajdonosa?

– Köszönöm – mondta.

– Megiszik velem egy kávét?

Cora összerezzent.

– Gondolom, lehet maguknál kávézni – mutatott Strato a kis asztalokra és a kékre festett székekre.

– Természetesen – felelte a lány, bár még nem nyitottak ki.

– Akkor két kávét, legyen szíves. Feltéve, hogy csatlakozik hozzám.

Cora legszívesebben azt mondta volna, hogy sok a dolga. Lehetőleg kerülnie kellene minden férfit, aki miatt ilyen forróság önti el. A kalandvágyó énje azonban, amelyet sokáig elhallgattatott, arra nógatta, hogy mondjon igent. Azt hitte, hogy az a Cora már nem létezik, mert eltüntette a csalódás, az aggódás és a sok kötelesség. Most azonban rá kellett ébrednie, hogy tévedett.

Ez a férfi legalább eltereli a figyelmét a valóságról, ha csak egy rövid időre is.

Egyébként is csak udvariassági gesztus lesz…

– Máris jövök! – mondta, aztán sarkon fordult.

Strato ledobta magát egy székre, és az ajtót figyelte, amelyen át a lány eltűnt. Az elégedettség mellett várakozás töltötte el. Már rég nem érezte egyiket sem.

Ha sejti, hogy ez a kis sziget ilyen szórakoztatónak bizonyul, már korábban eljött volna ide. Athén kiszámítható, New York unalmas. Monte-Carlóból elege lett, a riói szertelen partikhoz pedig nem érzett kedvet.

A tengeri nimfa viszont vonzotta. Tetszett neki, hogy nem hízelegte körül, amikor felbukkant itt.

Még az is lenyűgözte benne, hogy láthatóan kedveli a borzalmas öltözékeket. Ez a póló rásimul a telt mellére, és Strato egyszeriben erős vágyat érzett, hogy közelebbről is megismerje a lányt.

Nem szabad azonban elfelejtenie, hogy a kapcsolatainak jó okból szab szűk határt.

Mégis azt találgatta, mi történne, ha nem a sekély vízben úszkálna tovább, hanem a mélybe merészkedne. Ha olyan nővel kezdene, aki kihívást jelent, és egészen más, mint azok, akikhez hozzászokott.

Amikor Cora kilépett az ajtón, és találkozott a pillantásuk, borzongás futott végig rajta. Vajon észrevette a férfi, hogy ő gyorsan megfésülködött? Legszívesebben át is öltözött volna, de azt már nem engedte a büszkesége.

Jól emlékezett arra az időre, amikor Doris randikat szervezett neki.

– Parancsoljon! – mondta. Két kis kávéscsészét, két pohár vizet és egy tányéron kekszet tett le az asztalra, aztán leült a férfival szemben.

– Maga süt is?

Cora felnevetett.

– Doris volt, nem én. Kóstoljon meg egyet! A mézes-diós isteni.

Strato elvett egy kekszet, és beleharapott, de közben fogva tartotta Cora tekintetét. A lány hunyorogva félrefordult, és a kávéjáért nyúlt. Egyszeriben könnyelműségnek érezte, hogy itt kávézgat ezzel a férfival.

– Ezek szerint nem szakácsnő. Talán biológus?

Cora meglepetten nézett rá.

– A pólója! – Strato a ruhadarabra bökött. – Vagy nem a magáé?

– De igen, és tényleg tengerbiológus vagyok… voltam – mondta.

Egy pillanatig szomorúság fogta el. Mégsem bánta meg, hogy ideköltözött. Az édesapjának szüksége van rá, és ez a legfontosabb!

Strato bólintott.

– Csodás lehet ilyen munkát végezni.

A férfi szemében Cora őszinte érdeklődést vélt felfedezni.

– Igen, csodás, de pillanatnyilag nem dolgozom biológusként – mondta.

Ő is elvett egy kekszet, bekapta, és élvezte a diós ízt. Amikor újra felnézett, észrevette, hogy az idegen szeme a szájára tapad.

– Igaz, az édesapja nincs jól. Neki segít?

– Igen. És magával mi a helyzet? Mit csinál itt?

– Pillanatnyilag? Amilyen keveset csak lehet.

Vagyis nyaral, vonta le Cora a következtetést.

– Hogy hívják? – kérdezte a férfi.

– Cora vagyok. Cora Georgiou.

– A Cora tetszik nekem. Jó név egy tengeri nimfának.

– Tengeri nimfának? Aligha vagyok az. Egészen másként szokták ábrázolni őket.

A férfi félrehajtotta a fejét, és Corának olyan érzése támadt, hogy nem a testét méri fel, hanem a gondolatait próbálja kitalálni. Ez nyugtalanító volt. A férfiak közül csak keveseket érdekel, hogy mi jár a fejében. Ők inkább a testére vetnek bíráló pillantásokat.

– Maga szerintem tökéletes lenne erre a szerepre.

Cora felvonta a szemöldökét, és éles pillantást vetett az idegenre, de amit mondott, az őszintének hangzott.

Ő Poszeidónnak nevezte el, a férfi pedig őt tengeri nimfának, gondolta, és elmosolyodott.

– Miért mosolyog?

– Micsoda véletlen, hogy magának egy tengeri nimfa jutott rólam az eszébe, nekem pedig magáról Poszeidón.

Cora megkésve döbbent rá, hogy ezzel csak tovább táplálta a férfi amúgy sem csekély önbizalmát. Poszeidónt mindig a férfierő megtestesülésének ábrázolták. Cora most vidám csillogást látott a szemében, és egy pillanatig kötődést érzett iránta.

– Ez hízelgő, de még érdekesebb, hogy a gondolataink hasonlóak.

Cora is így érzett. Nem emlékezett rá, mikor történt meg vele utoljára. Belekortyolt a kávéjába, hogy a férfi ne lássa, hogy a mosolya még szélesebb lett.

– Magát hogy hívják?

– Strato. Strato Doukas.

Cora szeme elkerekedett. Valóban Poszeidón! A tenger istene ugyanis arról is ismert, hogy földrengést tud kelteni. Ebben a pillanatban pedig a világ mintha valóban kibillent volna a sarkaiból. Strato Doukas… Ez nem lehet igaz! Sejtette, hogy ez a férfi is a jacht utasai közé tartozik, de hogy maga Strato Doukas…?

– Az a Strato Doukas?

A férfi megrántotta a vállát.

– Lehet, hogy már hallott rólam.

Ez a férfi híres, vagyis inkább hírhedt volt, és nem is csak Görögországban. Dúsgazdag playboyként volt közismert. A korábban mérsékelten nyereséges családi céget hihetetlenül sikeressé tette, de a hírek szerint már alig foglalkozik az üzlettel. Inkább a testi örömöket hajszolja, és a róla szóló történetek egyre sikamlósabbak lettek. Cora nem olvasta az újságcikkeket, de Adrian és a barátai gyakran beszéltek Doukasról. Irigykedve emlegették.

– Ez a hely – mondta Cora, miután még egy korty kávét ivott – nem tűnik megfelelőnek a maga számára, Mr. Doukas.

Egy milliárdos életművész nem fordul meg kis családi szállodákban, és nem tölti az idejét olyan átlagos emberekkel, mint én, gondolta Cora. Ezt a pasast szupermodellekkel lehet látni, vékony és elegáns nőkkel. Nem csoda, hogy megmosolyogta az ő régi rövidnadrágját…

– Nem Mr. Doukas, csak Strato, kérem – mondta a férfi, és összehunyorította a szemét, amikor Cora nem válaszolt.

Cora olyan hevesen tolta hátra a székét, hogy az megcsikordult a kőpadlón.

– Az időm sajnos nem engedi, hogy itt üljek és hosszan cseverésszek. Sok a dolgom.

Strato összeráncolta a homlokát.

– Nem látom, hogy bárki is sürgetné. Nincs sok vendégük, ugye? – kérdezte.

Az üzlet valóban rosszul ment, ráadásul a kompot is éppen javították. Ha nem fordul jobbra a helyzet, csupán hónapok kérdése, mikor kell bezárniuk és eladniuk a szállodát. Már ha találnak rá vevőt…

Mi lesz akkor az édesapjával? Cora torka elszorult a félelemtől és a dühtől. Dühös volt erre a férfira is, aki idejött, hogy egy kis változatosságot keressen, mert ráunt a cicababáira. Vagyis ő, Cora csak afféle unaloműző a számára. A legjobban viszont az a felismerés zavarta össze, hogy készségesen belement, mert lenyűgözte a férfi.

– Dolgom van. Maga talán nem tudja, mennyi munkát jelent az a kényelem, amelyet egyesek magától értetődőnek tartanak.

Strato tekintete elkomorult.

– Azt hiszi, hogy én nem értékelem a kemény munkát?

– Biztos vagyok benne, hogy sok mindent értékel, Mr. Doukas. De ha megbocsát, most mennem kell. Maga csak maradjon. A kávét a ház állja.

Cora csak egy lépést tett, amikor Strato felállt.

– Egy pillanat! – Szinte parancsnak hangzott, és Cora önkéntelenül is megállt. – Örülnék, ha inkább maradna – tette hozzá a férfi, és a hangja már nem volt olyan utasító.