Szöveg © Mikó Csaba, 2024

Illusztráció és borító © Orbán Orsolya, 2024

Minden jog fenntartva!

A történet kitalált, a valósággal való bármilyen egyezés

a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-388-6 (papír)

ISBN 978-963-614-530-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

A kiadó a Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Marosi László

Szerkesztette: Gábor Lívia

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Korrektor: Cseri Mária

E-book: Scriptor Kft.

Prológus

1526. július 20-án a mai Városliget helyén jókora mocsár terült el. A zsombékos terep egy tavat vett körbe, a közepén apró szigettel. A hajnali köd mostanra elszállt, de a kopár földhalmon ezüstös fénykör derengett fel.

– Mi az ördög?

A Kapitány kimeresztette a szemét. A parton tanyázó őrség vezetőjeként felugrott, a víz szélére sietett, és az ezüstös kavargást bámulta.

– Szent Szűz, segíts meg! – kapott a kardjához, aztán belerúgott az egyik alvó altisztjébe.

Az ezüstös fényekből ugyanis egy ősöreg ház körvonalai bontakoztak ki.

– Kémek? – pattant talpra a katona.

A Kapitány leintette. A ház ajtaja kivágódott, két férfi lépett ki a szigetre, majd a part irányába indultak. II. Lajos feleségének, Mária királynénak a hajója horgonyzott ott. Pont arrafelé tartottak.

– Elfogni őket! – harsogta a Kapitány.

Akkor indult el a csónakon az embereivel, amikor a két férfi szembefordult egymással. Élénken vitatkoztak, végül az egyik előrántott valamit, és a másikra szegezte.

– Meghalsz! – kiáltotta magyarul, mire a másik rárontott. Elragadta tőle a tárgyat, és mindketten rohanni kezdtek a ház felé.

Az őrség akkor ért a szigetre, amikor a ház köddé vált. A Kapitány döbbenten bámulta a hűlt helyét.

– Ez az ördög műve! – suttogta, és keresztet vetett.

A katonáira nézett, aztán a sereg tábora felé, végül újra az ezüstös örvénybe bámult, amely a ház helyén kavargott.

– Vigyetek a királyhoz! – kiáltotta. – Azonnal vigyetek a királyhoz!

1.

A Városliget szélén emelkedő Biodóm túlméretezett szappanbuboréknak tűnt a vakító nyári napsütésben. Lili belépett a kerítéskapun, és sóhajtva az apja barátnője felé indult.

– Szia, Lili! – lépett a nő a lányhoz. – Előbb letesszük a cuccaid, és aztán átmegyünk a forgatásra, jó?

Lili bólintott. Az apja egy konferenciára utazott hajnalban, és neki Tündével kell töltenie három napot.

– Aztán nekem is indulnom kell a Városvédő táborba! – jegyezte meg. Már eldöntötték, hogy továbbra is ezt a fedősztorit fogja használni az apja és Tünde előtt – hiszen a Mítoszvadász csapatról nem beszélhetett.

A nő nem felelt. Szótlanul haladt előtte a Biodóm végéig, kisietett egy füves térre, és az egykori Hullámvasút felé tartott. Az építmény gerendáinak tövében lakókocsik sorakoztak.

– A szélső a miénk – mutatta Tünde, aztán bedobta a lány hátizsákját az ajtón, és visszaindult a Biodómhoz. – Muszáj sietnünk, ne maradj le!

A lány értetlenül követte. A mindig mosolygós és kedves filmes asszisztens most ingerült volt és furcsa. Még sose látta ilyennek.

– Az épületbe csak kártyával lehet belépni – magyarázta a nő, miután lehúzta a mágneslapot a Biodóm bejáratánál, és Lili előtt feltárult a csarnokszerű épület.

– Azta!

Ámultan körbefordult. A fénytől ragyogó betonrengetegben kifutók, pihenők, állatetetők sorakoztak. Mintha a római Colosseum alatt húzódó labirintus tárult volna fel előtte.

– Ne maradj le!

Lili igyekezett tartani a tempót, de nem volt könnyű. Alig egy hete lett egy szigorúan titkos társaság, a Mítoszvadászok Nyomozója, és ma délelőtt lesz az első nagygyűlés, amin részt vehet! Minden pillanatban meg akarta állítani a nőt, hogy elkéredzkedjen tőle, de Tünde hátra se nézve rohant át a Biodómon.

– Jura kori környezetet terveztek ide. Őskori fákat és egykor itt élt növényeket akartak bemutatni.

Tünde olyan monoton hangon magyarázott, mint aki felmondja a kötelezőt. Lili nem is értette, hogy az apja barátnője, akit egészen megkedvelt az utóbbi napokban, miért viselkedik ennyire szokatlanul. A nyomozóösztöne azt súgta, itt valami nem stimmel, de nem tudta, mi az.

– Mondom, ne maradj le!

Elsiettek a Hüllőpagoda mellett, aztán Tünde az Akváriumszintre vezető ajtóhoz lépett, és kitárta Lili előtt. A lánynak úgy tűnt, mintha a száraz nyár után páradús trópusi klímába lépnének.

– Á! A legremekebb asszisztens!

Egy baseballsapkás, szemüveges férfi sietett feléjük; jobb kezében fénymérőt tartott, a másikkal épp visszaakasztotta a walkie-talkie-ját az övtáskája mellé.

– Ő Kovács Gellért, a film rendezője! – mutatta be a férfit Tünde.

– Lili! Kutasi Lili.

A rendező megrázta a feléje nyújtott kezet, majd máris az asszisztenséhez fordult:

– Tíz perc múlva kezdünk!

A nő elrohant.

A Biodómnak ezt a szintjét egy óriási akvárium foglalta el. A hatalmas medence közepén üveg alagút vezetett keresztül, azt a hatást keltve, mintha a látogató az óceán fenekén sétálna.

Lili ezen az alagúton át követte Tündét. Ámulva forgatta a fejét, és a reflektorokkal bevilágított víztömeget, a mélyben dolgozó búvárokat bámulta.

– Figyelem! – recsegte a hangszóróból egy hang. – Kilenc perc, és kezdünk!

Az alagút egy zsúfolt helyiségbe vezetett. Az óriási üvegfal előtt sminkesek, színészek és egy rakás filmes ácsorgott. Hátul asztal állt, tele szendvicsekkel, üdítőkkel és ásványvizekkel.

– Csüccs!

Tünde kinyitott Lilinek egy széket, lerakta elé, és odavetette:

– Egyél, igyál, nemsokára visszajövök! – Aztán elrohant a hangosítókhoz.

– De…!

Lili kezdett elkeseredni. Nemsokára kezdődik a gyűlés, és ő még mindig itt dekkol. Jobb híján az akvárium felé bámult, amin át, mint egy mozivásznon, feltárult a forgatás helyszíne. Csak most értette meg, mi zavarta az előbb: a hatalmas medencében egyetlen hal se volt. Mintha egy néptelen barlangi tó mélyén dolgoznának a stáb tagjai.

– Van még a camembert-esből?

Lili fölkapta a fejét.

– Nem dolgozom itt!

– Én se. Csak a kaja miatt jöttem.

Lili eltátotta a száját. Pontosan tudta, hogy aki ilyen elbűvölően mosolyog rá, az Komáromy Emil, a legmenőbb fiatal filmsztárok egyike.

– Lili, hadd mutassam be neked…

Tünde futott be, végszóra, de a színész megelőzte.

– Emil – nyújtotta a kezét. – Komáromy Emil.

Lili is bemutatkozott, és annyira meglepődött a népszerű srác közvetlenségén, hogy még azt is elfelejtette, hogy Tünde végre itt van, és elkéredzkedhetne tőle.

– Tudom, ki vagy! – jutott végre szóhoz, miután Tünde újra elviharzott.

– Igazán?

– Persze. Mindenki tudja.

– Remélem, nem – grimaszolt a fiú, és újra az asztalon lévő szendvicsek között válogatott. – Ha az ember híres lesz, akkor mindenkinek lesz róla egy története.

– És?

– És ezek a történetek nem mindig jók.

Lili alig akarta elhinni, hogy itt szobrozik egy szendvicsekkel tömött asztal mellett, és egy sztárral beszélget. A dolog kezdett egyre kínosabb lenni. Mégis mit mondjon neki? Meséljen arról, hogy egy Városvédő táborba megy? Az igazat úgysem mondhatja el…

– Egy tengerbiológust játszom – folytatta zavartalanul a fiú. – A történet szerint én mentem meg a világot, de ezt nehéz lesz elhinni, annyira gáz a forgatókönyv. Viszont! A producer talált egy techmágust, aki tuti szétvarázsolja majd ezt a színészekkel teli fürdőkádat!

Lili újra az akvárium felé nézett, ahol a színészek készülődtek, sminkeltek. Amikor visszafordult, Komáromyt furcsa állapotban találta. A fiú vonásai ijesztően eltorzultak, a szemeiben rémület látszott. Amikor észrevette, hogy a lány őt nézi, zavartan megrázta a fejét.

– Bocsi, csak a szerepemet próbálom – hadarta, és gyorsan faképnél hagyta Lilit.

– Na? Elleszel itt? – Tünde bukkant fel újra.

– Dehogy leszek! Tünde, mennem kell, és…

– Szó sem lehet róla! – rázta meg a fejét a nő. – Nincs mágneskártyád, és én nem érek rá, hogy ki-be kísérgesselek.

– Micsoda?! De Apa azt mondta, hogy elmehetek a táborba! – Lili kétségbeesett.

– Mehetsz is, de később! Meg kell várnod az ebédszünetet, akkor szerzek neked egy kártyát.

Lili torka összeszorult. Egyszerűen nem értette, hogy Tünde miért ennyire érzéketlen. Sose látta ilyennek! Erőt vett magán, és úgy döntött, azt hazudja neki, hogy muszáj most azonnal elindulnia, különben kirúgják a táborból. De ekkor szelíd hang hallatszott a hátuk mögül:

– Tünde, kérlek, megkeresnéd a Komáromyt? Mindenki rá vár a vízben.

A nő elviharzott, és Lili már-már sírva fordult meg. A rendezőt, Kovács Gellértet pillantotta meg egy ősz hajú bácsival.

– Én addig megnézem a dohányzóban! – idegeskedett a rendező, és ő is felszívódott.

– Ha nem haragszol… – Az öregúr Lilire pillantott, kinyitott egy széket, aztán akkurátusan a lányé mellé helyezte. – Egész nap tudnám nézni, te nem?

Lili megrázta a fejét.

– Én csak Tündét várom, hogy kimehessek végre.

– I see – bólintott az öreg, és fürkészőn a lányra nézett. Végül, hogy oldja a feszültséget, magyarázni kezdett:

– Egy disztópiát forgatunk itt – mutatott a medence felé. – A jövőben játszódik, amikor az extrémen túlmelegedett földfelszínről a túlélők víz alatti bázisokra menekülnek. Tengeri áramlatokban sodródó légbuborékokban laknak, növényeket termesztenek, és a párolgó óceánok vizéből nyerik az életükhöz szükséges oxigént.

Lili alig hallotta, hogy mit beszél az öreg. Körülöttük egyre nagyobb lett a hangzavar, és ő nem tudott másra gondolni, mint hogy be van ide zárva, és nem tehet ellene semmit.

– Ehhez a forgatáshoz – folytatta az öreg – a Biodóm a tökéletes helyszín. Nemcsak azért, mert itt van Európa legnagyobb akváriuma, hanem mert ez az egyetlen, amiben nincsenek halak. És bár én személy szerint gyűlölöm a Biodómot, sőt a Vidámpark fölé emelt sírhalomnak látom, a helyzet az, hogy épp a Biodóm segít megvalósítani az álmomat.

Ez végre kizökkentette Lilit a sötét gondolatokból.

– A bácsi színész?

– Dehogy! Én a Producer vagyok.

– A főnök?

– Hát, jobb szeretek egyfajta álmodóként gondolni magamra. De nevezhetünk főnöknek is, igen. – A Producer kutatón a lányra nézett. – Ahogy elnézem, te is épp álmodsz valamit, mert alig figyelsz arra, amit neked mondok.

Lili elszégyellte magát.

– Tudod – komolyodott el az öreg –, nem szabad túl sokáig álmodni, mert akkor elfelejtjük, hogy nem vagyunk ébren. Muszáj, hogy az álmunk valósággá váljon, különben elpazaroljuk az életünket.

Lili furcsa keserűséget érzett az öreg hangjában.

– Tessék, egy mágneskártya – nyújtott át egy lapocskát az öreg. – Ezzel ki-be járhatsz, és nem kell folyton Tündére várnod.

Lili úgy ugrott fel, mint aki megcsíptek.

– Ez most komoly?! Nagyon köszönöm!

– Egyetlen kikötésem van – állította meg a lányt az öreg –, szólj Tündének, mielőtt elmész.

– Persze, szólok! – kiáltotta boldogan Lili. Gyorsan körülnézett, hogy megkeresse a nőt, de ekkor Emil lépett oda hozzájuk.

– Tündét keresem.

– Én is! – vágta rá Lili.

– Én meg téged és Tündét – jelent meg a rendező is, és a színészhez hajolt: – Tudod a szövegedet?

– Persze! – vigyorgott a fiú, de Lilinek intett a szemével, hogy fogalma sincs.

– Akkor állj be, légy szíves, a jeledre!

Aztán a rendező hirtelen elordította magát:

– Figyelmet kérek, felvétel lesz... Nem várunk Tündére! Hang indít, kamera indít!

– Hang forog! Kamera forog! – hangzott fel két helyről is.

– 42/3-as jelenet – kiáltotta ekkor valaki.

– Éééés, tessék!

2.

A Palatinus strandon egy gombostűt sem lehetett leejteni. A nap forrón perzselt, a füves részeken izzadtan terültek el a napozók.

– Semmi, semmi, semmi! – Kitti unottan pörgette a mobilját. – Á, újranyit az egyiptomi tárlat! Marci odáig lesz az örömtől!

Penge bólintott. A strandolókat nézte. Tegnap találták ki Kittivel, hogy olyan helyen próbálja kúrálni a tömegiszonyát, amit szeret: a strandon.

– A jövő héten elkezdem futni a Margit-köröket.

– Helyes!

– Először egy negyedet, aztán egy felet, és így tovább.

Kitti a Mítoszvadászok Technikusára pillantott, aki egészen belelovallta magát a témába.

– Aztán, ha már tök sportos leszek, elindulok a halloweeni futóversenyen!

– De hiszen az a kőbányai pincerendszerben lesz!

– Pontosan – bólintott a fiú. – Így két legyet ütök egy csapásra! Egyrészt lefutok egy csomó kilométert, másrészt legyőzöm a klausztrofóbiámat!

A lány megrázta a fejét:

– Azért találhatnál ennél nagyobb kihívást is.

Összenevettek.

– Jó! Előbb feltérképezem egy drónnal, és akkor nem fogok félni tőle!

Kitti bólintott. Letette a mobilját, nyújtózkodott, és amikor a mellettük hangoskodó fiúk elnémultak, élesen fölcsattant:

– Ha meghallom, hogy bármiféle megjegyzést tesztek rám vagy a barátomra, mérges leszek! – Még a szemét se nyitotta ki.

Penge elismerően figyelte.

– Nem is mondtak semmit.

– Még nem – kacsintott a lány. Aztán a naptej után nyúlt, de ekkor kettőt rezgett Penge órája.

A két Mítoszvadász összepillantott.

– A Parancsnok az – sápadt el a fiú. – Ez nem jelent jót!

Lili kilépett az Akváriumszintről. Odalent senki se látta Tündét, ezért a lakókocsikhoz indult. Elmondja neki, hogy kapott egy kártyát, ezért elmegy a táborba, de este visszajön, ahogy megígérte az apjának.

Azt azért furcsállta, hogy a nő még mindig keresi Komáromyt, aki már rég visszaért. Sőt a forgatást is elkezdték azóta, de ez nem az ő dolga. Ő szól Tündének, aztán irány a Vár és a Széchényi Könyvtár alatti Mítoszvadász Központ.

– A Városligetben elhelyezkedő Biodóm tetejét háromrétegű, fényáteresztő fólia fedi. Az állandó napfény elengedhetetlen az élet körforgását fenntartó folyamatokhoz.

A hang a másodikról jött. Egy látogatókból álló csoport sétált ott, akiknek egy sárga mellényes férfi magyarázott:

– A Biodóm területe harmincháromezer négyzetméter, és a Mélyszint kivételével az egész látogatható.

– A Mélyszint miért nem?

– Erre a kérdésre sajnos nem válaszolhatok.

– És az akváriumban már vannak cápák?

– Nincsenek. De erről jut eszembe, jelenleg az Akváriumszint sem látogatható, ugyanis kibérelték egy háromnapos forgatásra.

Sajnálkozó hangok hallatszottak.

Lili épp azon tűnődött, vajon miért nem lehet lemenni a Mélyszintre, amikor a túravezető észrevette őt, és megszólította:

– Mit keres itt, kisasszony?

A lány gyorsan felmutatta a kártyáját, és határozott léptekkel az egyik kijárat felé indult.

– Amint láthatják – hallotta még a túravezető hangját –, ha állatokkal nem is, kóbor filmesekkel már összefuthatnak a Biodómban!

– Figyellek ám!

Lili megnyugtatóan intett a kijáratnál posztoló biztonsági őrnek. A Hullámvasút felé szaladt, ahol a lakókocsik álltak.

– Elnézést, nem látta Tündét? – kérdezte a büfékocsinál pakolgató cateringestől.

– Kit?

– Az asszisztenst.

A férfi megrázta a fejét. Egy hűtőládából vette elő a húsokat, és teljesen lefoglalta az ebéd előkészítése. Lili odaért a lakókocsikhoz, de sehol semmi mozgás.

– Tünde!

A lány hangjára egy nagydarab, fehér izomtrikós férfi bújt elő az egyik kocsiból.

– Mindenki a forgatáson van.

Lilin furcsa érzés suhant át.

– De hát itt kell lennie!

– Mondom, hogy nincs itt senki! – A férfi fenyegetően a lány felé indult. – És ide idegeneknek tilos bejönni! – Úgy közeledett a tizenhárom éves Lili felé, mintha egy huligánt akarna feltartóztatni.

Lili már-már rákiabált, hogy azért, mert bakancsot visel és a hajában lila árnyalatot, attól ő még rendes ember, de aztán eszébe jutott egy elegánsabb, profi nyomozóhoz illő megoldás, és felmutatta a mágneskártyáját:

– A stábhoz tartozom. A cuccomért jöttem.

Az őr visszahúzódott, és Lili – bár szégyellte, hogy hazudott – megkönnyebbülten berontott a lakókocsijukba. Tünde azonban nem volt odabent.

– Na végre ideértél! – csendült egy ismerős hang, és az egyik ágyon Marcit pillantotta meg. A Mítoszvadászok Történésze feldúlt arccal nézett rá. – Velem kell jönnöd, most azonnal! Valami nagyon komoly dolog történt!

Lili szóhoz sem juthatott, mert a fiú a szellőzőablakon keresztül kimászott a kocsi tetejére, aztán elkapta a fölötte magasodó Hullámvasút egyik gerendáját, és felhúzódzkodott rá.

– Azonnal mondd el, mi történt! – kiáltott utána Lili.

– Ssss! Ne most! – rázta meg a fejét a fiú, és négykézláb kúszni kezdett a sínek között az Állatkert irányába.

Lili vonakodva követte. Kedvenc nyomozójára, Miss Kate Warne-ra gondolt, és arra, hogy néha a Pinkertonok se kérdeztek semmit, csak megbíztak a társaikban. Aztán Tünde jutott az eszébe.

– Marci, várj! Én most szépen visszamegyek, és szólok Tündének, aztán utánad megyek a Központba. Van mágneskártyám, szóval…

– Nincs rá idő! – vágott közbe a fiú. – Azonnal mennünk kell, különben nem lehetsz Nyomozó!

– Micsoda?! – Lili elfelejtkezett a Hullámvasútról, Tündéről, mindenről. – Ez hülyeség!

– Az – hagyta rá a fiú. – De attól még ez a helyzet. A Szervezet új Ellenőrt választott, és ő felülvizsgálatot rendelt el. Most végigjárja az összes Központot, és az újoncoknak nála kell levizsgázniuk!

– Akkor mégse vagyok Nyomozó?!

– Sajnos egyelőre nem – sóhajtott Marci. – Ezért kell a Központba sietnünk.

Az Állatkert újonnan átadott részlege zsúfolásig megtelt. Liliék elhaladtak a Cápasuli mellett, és a Kisvasút vonalán megindultak a kijárat felé. A távolban a Széchenyi fürdő épülete látszott.

– Szóval azt mondod, felülvizsgálják az összes Központot? Eszerint több is van? – faggatta tovább a fiút.

– Minden városban egy. Sőt kapcsolatban állunk külföldi Mítoszvadász Központokkal is.

Lilinek ez már sok volt.

– Akkor az is lehet, hogy nem maradhatok veletek?

Marci arca elfelhősödött. Elbámult a Törpekerék felé, ami fagylaltkéken ragyogott a napsütésben.

– Bízzunk benne, hogy sikerül a vizsgád, és akkor minden megy tovább, ahogy eddig.

3.

Az Országos Széchényi Könyvtár előtt turisták fotózkodtak. Az épület zárva tartott a nyári időszak alatt, de a Mítoszvadász Központban nem állt meg az élet. Penge a monitorok mögött ült, Kitti idegesen járkált fel-alá.

– Na végre! Azt hittem, már nem is jöttök!

Boldogan megölelték Marcit és Lilit.

– Gondolom, Marci fura járatain át jöttetek, amiket úgy imád!

– Sajnos teljesen hagyományos módon jöttünk. Földalatti a Deákig, aztán busz a Várba, szóval…

– Szóval a legrövidebb úton! – zárta rövidre Marci. – A helyzet a következő…

– Hozom!

Penge felkapta az asztalon heverő papírt, és meglobogtatta:

– Íme, a parancs, ami reggel érkezett!

– Levélben? – Lili elkeseredve álldogált a nagyterem közepén. Marci nem sok mindent mondott az idevezető úton, de a lényeg világos volt: ha nem vizsgázik le, akkor nem maradhat Nyomozó. – Barlangban él ez az Ellenőr, hogy nem e-mailt küldött?

– Még a régi iskola híve – magyarázta Marci. – A hidegháború idején kezdte Kapcsolati Összekötőként, és megszokta, hogy a modern technika nem biztonságos.