Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A GYANÚ

KIRÁLYIDILLEK

SASVADÁSZAT

A STEFANOPOLISZI SZERZŐDÉS

CSALÁDI BAJOK

DÁVID KIRÁLY LEVÉLTÁRA

ÍRÓ ÉS TITKÁRA

ÉHSÉG

PONGYOLÁBAN

ÚJ EMBEREK

TRAGIKOMÉDIA

A TEGNAP BUKÁSA

KALANDOK

ELBESZÉLÉSEK

MELANCHOLIC

ÁBRÁND

A MONTBARS-VÍVÓCSEL

PEABODY

OLAJFÁK ÉS NARANCSERDŐK

ZÁCH KLÁRA

GAUTIER MARGIT HALÁLA

LILIPUTI TÖRTÉNET

CASANOVA

DON PEREZ

LILINO

A NIMFÁK ÉS A SZATÍROK

GYŰLÖLET

A GOMBKÖTŐ

BIGYI

AZ UTOLSÓ HÚSEVŐ

A BICIKLI-KIRÁLY

KERESZTFIAM, BOLDIZSÁR

SZENT SZERAFIN MEGTÉRÉSE

AZ ISKOLABETEGSÉG

ASSZONYOK VALLOMÁSAI

CIGÁNYOK

DALNOKVERSENY

A KÖNYVTÁROSNÉ

AZ ÚJ NEMZEDÉK

A KÖTÉLTÁNCOS

SZENTSÉGTÖRÉS

A REFORMÁTOR

RÉMLÁTÁS

NAGYAPÓ ÁLMA

AZ ÚJ VILÁG Kép a kétezer-egyedik évből

LILLIAS

MUNKÁSOK ÉS MUNKAKERÜLŐK

EGY SZÍNDARAB TÖRTÉNETE

IMOGÉN

EGY KIS TÉVEDÉS

HOSSZÚ ÉLET

A HÁZIBARÁT

AKHILLES

A KÖLTŐ

BRAMBLE-POCKET TÁBORNOK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ambrus Zoltán

A GYANÚ
ÉS MÁS ELBESZÉLÉSEK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-800-7 EPUB
ISBN 978-963-474-801-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1900 – 1926
között, többféle kiadványban

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A GYANÚ

1.

Hölgyeim, uraim! Engedjék meg, hogy édesanyám helyett, akinek ebben a pillanatban nincsenek szavai, csak örömkönnyei, én köszönjem meg szíves jókívánataikat. A mai emlékezetes napon, most, hogy az én kis húgom elsuttogta a „holtomiglan”-t, - mert a pap szerint csakugyan elsuttogta; én, megvallom, nem hallottam -, a Szerencse hosszú idő óta először mosolyog be ezek közé a falak közé, melyek annyi gyászt és szomorúságot láttak; és mi mindnyájan megilletődötten, szinte meglepetten tekintünk erre a rég látott vendégre. Nagy a mi meghatottságunk, s nagy a mi boldogságunk, mert hisz a mi becézett gyermekünk ahhoz megy férjhez, akit választott, ahhoz a derék emberhez, akit mi is régen szeretünk. Azért ne csodálják, hogy megindulásomban alig tudom ezt a pár szót eldadogni; hogy képtelen vagyok egyebet mondani, mint hogy köszönjük, nagyon köszönjük az önök barátságát. Ez a nap elfelejtett mindent: rossz éveket, tengernyi megpróbáltatást, csak azt nem felejtetti el, hogy az önök barátsága volt az egyetlen jó, mely sohasem hagyott el bennünket. Házunk legrégibb barátjára emelem poharamat, s kívánom, hogy az én kedves Móric bátyámat, atyai barátomat az Úristen sokáig éltesse!

A felköszöntő jó hatást tett. Nagyon kedvesnek találták, hogy a híres védőügyvéd otthon úgy beszél, mint egy félénk diák. Móric bácsi végképpen el volt érzékenyedve, s fiatal barátja kezét semmi áron nem akarta elereszteni. Károly megelégedetten ült vissza a helyére, s amint a beszélgetés ismét megeredt körülötte, egy pillanatig a semmibe bámult. Úgy tetszett neki, mintha az apját ott látná Móric bácsi mellett, ahogy régen, a jó napokban látta, s mintha az az elfelejthetetlen szelíd kék szempár ezt mondaná neki:

- Elég jó fiú vagy. Megtetted a húgodért és az édesanyádért, amit tőled vártam; hosszú életű leszel e földön, legalább a jobb cselekedeteidben hosszú életű.

Egyszerre megérintették a vállát, s valaki odahajolt a füléhez.

- Tekintetes úr, kérem, tessék kijönni egy kicsit...

Az öreg Gyuri tudta, hogy ki fog kapni; meglátszott az arcán.

Károly bosszankodva kelt fel, s a türelmetlenség egy mozdulatával hívta félre a vén cselédet.

- Mi az már megint? Nem megmondtam, hogy ma senkinek se vagyok itthon?

Gyuri lenyelte a szemrehányást, s rátért a dologra.

- Tekintetes úr, az az asszony van itt.

- Miféle asszony?

- A feketeruhás, aki már vagy négy napja itt volt mindennap.

- És ti nem tudtátok megmondani neki, hogy ma micsoda napom van? Mikor a szájatokba rágtam, hogy ma a szenttel sem értekezem...

- Megmondtuk mi, kérem alásan, de az asszony nem tágít. Azt mondta, hogy vár ő reggelig is. Várt is legalább egy órát.

- No, és? Tovább már nem akar várni?

- Hát, kérem, a Levetinczy úr elszólta magát, hogy estére el tetszik utazni. Mikor ezt megtudta, elkezdett könyörögni, előbb neki, aztán nekem...

- És te elég szamár voltál mindjárt berontani hozzám.

- Úgy mondta, hogy ha ma nem beszélhet a tekintetes úrral, a lányát elítélik, talán ki is végzik. Megesik rajta az ember szíve, tekintetes úr. Úgy sír szegény, mint a zálogos tehén.

- Jól van hát, megyek.

Egy pár perc múlva csakugyan követte Gyurit, s átment az irodájába. Amint a kis szobán végighaladt, gyilkos pillantást vetett a szorgalmasan körmölő Levetinczy úrra, de Levetinczy úr okos ember volt, s eltemetkezett az írásaiba.

A fekete ruhás asszony ott ült az elfogadóteremben, s nézte, hogyan játszik a napsugár a szőnyeg apró koboldjaival.

Károly kedvetlenül állt meg előtte. Az asszony megrezzent.

- Édes nagysád, én nagyon értem az ön fájdalmát, s higgye el, mélységes részvéttel vagyok a szerencsétlensége iránt. De, amint mondtam már, igazán fölösleges, hogy hozzám fáradjon. Én a legnagyobb gonddal tanulmányoztam át az ügyet, s legyen meggyőződve, hogy lelkiismeretesen fogom teljesíteni a kötelességemet. Nem fogok elfelejteni semmi csekélységet, ami mellettünk szól, s mindent el fogok követni a kisasszony érdekében...

Az asszony könnyben úszó szemmel nézett rá, s egyszerre csak oda borult a lába elé. Károlynak úgy kellett fölemelnie.

- Ó, ügyvéd úr, bocsásson meg nekem, hogy háborgatom! De nem tudok hova lenni a nyugtalanságtól, s mióta megtudtam, hogy ön ma este elutazik, halálra vagyok rémülve. Nekem már csak önben van reményem, és szerencsétlenségünkre, ön maga se hiszi, hogy a lányom ártatlan. Pedig csak még egyszer kellene beszélnie vele, s meggyőződnék róla, hogy az. Ha csak egyszer, egyetlen egyszer a szemébe nézne, látná... Egy ilyen kedves, édes kis gyermek, s az a sötét, irtóztató gonoszság, amivel vádolják!... Ó, hogy is tudja elképzelni?!... Nem, ügyvéd úr, ön nem fogja megtagadni egy kétségbeesett anya utolsó könyörgését! Beszéljen vele még ma, legkésőbb holnap! Hisz a végtárgyalástól már csak három nap választ el! Ha ön elutazik, ha csak a tárgyalásra jön haza, ha addig nem beszél vele még egyszer, akkor végünk van, végünk van!

- De kérem, nagysád, higgye el, ez az újabb találkozás édeskeveset lendítene a dolgunkon. Ismétlem, módomban volt beszélni a kisasszonnyal egy teljes óráig. Fájdalom, olyan felvilágosítást, mely a vádat akár csak részleteiben is megenyhíthetné, nem csikarhattam ki tőle. A kisasszonytól se szerezhettem több felvilágosítást, mint nagysádtól. Nagysád ennyire szorítkozik: „Én nem tudtam semmiről semmit. A végrendelet bennünket lepett meg a legjobban. Sejtelmem se volt róla, hogy az öreg úr nem természetes halállal múlt ki. Most se tudok semmiről semmit, csak azt tudom, hogy a lányomat végrendelet-hamisítással és gyilkossággal vádolják, pedig az én lányom olyan ártatlan ezekben az iszonyatosságokban, mint a ma született bárány.” A kisasszony se tájékoztat jobban ennek a - mondjuk - homályos ügynek a részleteiről. A vállát vonja, s kér, hogy hagyjak neki békét. „Tudom - szólt hozzám -, hogy a látszat ellenem szól. Azt is tudom, hogy el fognak ítélni, s azért nem is védekezem. Csak annyit mondhatok önnek, hogy ártatlan vagyok.”

- És ön ezt nem hiszi.

- Én fölteszem a legjobbat, de sajnos, ha még úgy meg volnék is győződve a kisasszony ártatlanságáról, ez nem sokat változtatna a dolgon. Elképzelheti nagysád, hogy tudni fogom a kötelességemet, s a törvényszék előtt nem a kételyeimmel hozakodom elő. Ellenkezőleg, minden módon igyekszem bizonyítani, hogy a védencem ártatlan. De szerencsétlenségünkre, mert ez a szerencsétlenségünk, édes nagysád, bármily ékes beszéddel állnék is elő, s bármily lelkes meggyőződés fog is kisugározni a védőbeszédemből, mindez szörnyen keveset használ, mert a tények, fájdalom, ellenünk beszélnek.

- A tények? Micsoda tények? Csak nem tartja „tény”-nek ügyvéd úr azt az undok mesét, melyre ez a szörnyű fúria a vádját alapítja?

- Kérem, én nem a Barcsiné előadására céloztam. A vádlevélben csakugyan sok a vastag valószínűtlenség, s hiszem, hogy ennek az iratnak a megszerkesztésében a gyűlöletnek is volt szerepe. Csakhogy nem erről van szó, hanem másról. Nézze, kérem, ebben az írásban, melyet a kezemben tartok, nincs egyéb, csak a száraz tényállás; az ügyész nem szenvedélyes ember, és nem gyűlölködik. S ő a következőképpen foglalja össze a tényeket... Azaz bocsánat, akarja, hogy felolvassam a főbb pontokat?

Az asszony, felelet helyett, ismét sírdogálni kezdett. Károly, aki a könnyekkel szemben nem igen tudott érvelni, úgy vélte, hogy legokosabb lesz megcselekedni, amit felajánlott. Vannak felek, akik mintha teljesen ki akarnák élvezni a szerencsétlenségüket, csak a percsomójukkal tudnak mulatni; talán ez is azok közül való.

És olvasta, amint következett:

„1882. novemberében Werner Frigyes budapesti lakos, nőtlen magánzó (régebben építővállalkozó), összezördülve testvérével, özvegy Reinhold Ferencnével, háztartása vezetését özvegy Bojti Pálnéra bízza, akivel kishirdetések útján ismerkedett meg”...

A fekete ruhás asszony fölemelte a fejét, s csodálkozva nézett Károlyra.

- Nem értem - szakította félbe -, miért neheztelik olyan nagyon ezeket a szerencsétlen kishirdetéseket? Istenem, hát nem természetes, hogy kaptam az alkalmon, mikor olvastam, hogy egy gazdag ember gazdasszonyt keres?!... Mit tehettem volna egyebet, minthogy elmenjek cselédnek?! Hirtelen özvegységre jutva, fedél és kenyér nélkül, egy felnőtt, szép leánnyal a nyakamon?!...

- A kishirdetésekből csak azt állapítják meg, hogy Werner és nagysád közt nem volt semmi régibb ismeretség, amely azt a bizonyos végrendeletet kellőképpen megmagyarázhatná. De ha úgy tetszik, menjünk tovább:

„A nevezett Werner Frigyes régibb idő óta súlyos idegbetegségben és szervi szívbajban szenved, s 1884. április 28-án már ágyban fekvő beteg. Kezelőorvosa: Palay Emil doktor a baj új tüneteinek semmi jelentőséget nem tulajdonít. A beteg azonban május 6-ról 7-re virradó éjjel meghal, s a kezelőorvos - aki a tanúvallomások szerint »sokat forgolódott a kisasszony körül« - megállapítja, hogy a halál közvetlen oka szívszélhűdés, melyet a szívbillentyűk működésében beállt zavar idézett elő. A halál okának ezt a magyarázatát a halottkém is magáévá teszi (aki, mint az egyik cseléd vallja, a halottra rá se tekintett).

Az elöljáróság átveszi a hagyatékot, s az elhunyt iratai közt egy végrendeletet talál, mely 1883. december 17-én kelt, s mely Reinholdné tökéletes kitagadásával, általános örökössé Bojti Irén kisasszonyt teszi. A végrendeletet átteszik a bírósághoz, amely ezt forma szerint ki is hirdeti; ekkor azonban előáll Reinholdné, s bűnvádi feljelentést tesz Bojti Irén ellen, akit nem kevesebbel vádol, mint végrendelet-hamisítással és gyilkossággal.”

- Én hiszem, édes nagysád, hogy mi csak szerencsétlenek vagyunk, de minő láncolata a szerencsétlenségnek! A végrendeleten, mint tanúk, Csányi ügyvéd és Fritze borkereskedő szerepelnek, az elhunyt két barátja. És íme, mikor arra kerül a sor, hogy helytálljanak az aláírásaikért, egyik sincsen többé.

Csányi még 1884. februárjában meghal, Fritze pedig ugyanakkor, mikor Werner kiterítve fekszik, eltűnik Budapestről, s kijátssza a törvényt, mely őt hamis bukás miatt üldözi.

A törvényszék elrendeli a vizsgálatot, s a vizsgálat során az írásszakértők megdöbbentő véleményeket terjesztenek elő. Az egyik nem tartja lehetetlennek, hogy a végrendelkező írása s az aláírások valódiak, a másik még határozottabban szól, s úgy véli, hogy egyes jelekből a hamisítás tényét meg lehet állapítani. S a kisasszony ezekkel a sújtó véleményekkel szemben nem tagadhatja, hogy valóságos művésze a kalligráfiának...

De ez még nem minden. A vizsgálat kiterjeszkedik a haláleset körülményeire; a sírt felnyittatják. És íme, az autopszia megállapítja, hogy Werner ópiummérgezés következtében múlt ki; nem a szív billentyűi mondták fel a szolgálatot, hanem meggyilkolták.

- És ha megmérgezték, meggyilkolták, más nem mérgezhette, nem gyilkolhatta meg, csak az én tizennyolc éves leányom, aki most két esztendeje jött ki a zárdából, aki...

- Ó, kérem, hisz ebben a glóriában van az összes erősségünk. De, fájdalom, ez kevés. Láttunk gonosztevőket madonnaarccal és cukorbabaszerű szépeket, akik csak úgy gázoltak a vérben.

- Elhiszem, s úgy látszik, azóta minden madonnaarc gyanús. De ez magában véve, talán mégsem elég a vádra. S akkor hát miért vádolják éppen őt? Miért nem vádolnak engem, s miért nem gyanúsítanak valaki mást?

- De hát kit? Ki az, akit csak a legtávolabbról is gyanúsíthatnánk? Mióta a törvényszék a kisasszony védőjévé rendelt ki, folyton ezt kérdezem nagysádtól is, a kisasszonytól is. Nagysád a kezét tördelte, s azt mondta, fogalma sincs róla. A kisasszony meg azzal fizetett ki, hogy: „Mit tudom én?! Hagyjon nekem békét. El fognak ítélni, s azzal vége.” Pedig hát a dolog csakugyan nem tréfa. A végzetes nap története óráról órára meg van állapítva, s mondhatom, édes nagysád, a tényállásnak ez a része sokkal terhelőbb ránk nézve, mint gondolja.

- Nem tudom elképzelni, mi volt a lányom viseletében, akár ezen a napon, akár máskor, amin fenn lehet akadni.

- Mindenekelőtt meglepő az a rendkívüli önfeláldozás, amellyel a beteget ápolja. Hisz ez a beteg nem volt se apja, se férje, még csak rokona se...

- Meglepő az, hogy felváltott, mikor én már tökéletesen ki voltam merülve?...

- Nagyobb jelentőséget csakugyan nem tulajdonít senki a dolognak. De végre is ezen az emlékezetes napon folyvást ő van a beteg körül. Reggel tíz óra felé megérkezik az orvos. Nem talál semmi nevezetesebb változást, s azt rendeli, hogy a beteg szedje tovább az ismert orvosságot.

Ráírja a receptre, hogy megismétlendő, aztán eltávozik. Délután négykor Barcsiné, vagyis igazi nevén: özvegy Reinholdné látogatja meg a beteget, a haragvó testvérek kibékülnek, s a későbbi vádló még hat óra előtt elhagyja a házat. Ettől fogva másnap reggelig senki se lép a házba; senki, még csak egy koldus se. Az újra megcsináltatott orvosságból öt órakor adják be az első kanálnyit, hétkor a másodikat; a kisasszony maga ápolja a beteget. Fél kilenc tájban a beteg elszunnyad, nemsokára azonban fölébred, fájdalmakról panaszkodik, s a kisasszony beadja neki a harmadik kanál orvosságot is. Ekkor már csak a kisasszony meg az ápolónő vannak körülötte; nagysád a saját lakosztályában pihen, a cselédek rendes dolgaikat végzik. A betegszobába reggelig nem lép be senki. Tizenegy felé az egész ház alszik a kisasszonyon kívül. Elalszik az ápolónő is, később ugyan többször fölébred, de mindig csak percekre, legfeljebb negyedórákra. Az ápolónőnek úgy rémlik, hogy a kisasszony éjféltájban ismét beadott a betegnek; a kisasszony azt vallja, hogy az ápolónő rosszul emlékszik.

- De kérem, ügyvéd úr, az orvosságos üveg megkerült, és...

- Igen, megállapították, hogy az orvosságból nem hiányzik több, mint három-négy kanálnyi. Fájdalom, ez ránk nézve közömbös, mert a kisasszony nagyon könnyen hozzáférhetett boldogult atyja kézigyógyszertárához: és különös, ebben a kézigyógyszertárban minden megvan, s minden érintetlen, csak éppen a mi szerünk hiányzik.

- Bocsánat, ügyvéd úr, de hisz még azt se tudhatni bizonyosan: volt-e egyáltalán a kézigyógyszertárban ilyen szer...

- Morfium-szolúció?! Ugyan kérem! Az ön boldogult férje, aki kevéssel a halála előtt vállalkozott rá, hogy elmegy orvosnak nem tudom melyik fürdőhelyre, egy rendes kézigyógyszertárt vásárolt be, s tessék elhinni, az ilyen kézigyógyszertárakat egészen egyformán szokták berendezni. Olyan az, mint egy kelengye: ennek sem, annak sem szabad belőle hiányozni. Mondhatom, édes nagysád, menthetetlen könnyelműség volt, hogy ezt a veszedelmes készletet megtartotta.

- Mit csináltam volna vele? Házalni nem vihettem el. Bár túladtam volna rajta! De ha nem sikerült?!

- Elég az hozzá, ilyen körülmények közt az orvosságosüveg nem ment meg bennünket. S ebben a nagy szükségben nem találjuk meg a bűntett magyarázatát. Nem találunk még csak egy elfogadható föltevést se. Annyi kétségtelen, hogy Wernert tizenegy és három óra között mérgezték meg. S ebben az időpontban senki, egy lélek sincs a házban, akibe a gyanúnk belé kapaszkodhatnék. Nem is rejtőzhetik ott senki, mert később, a reggeli órákban se hagyja el a házat senki, semmiféle gyanús alak. A betegszobában a halálra ítélten kívül nincs senki, csak a kisasszony és az ápolónő. Ha véletlenül egy gonosz cseléd, vagy egy elrejtőzött bérgyilkos, gonosz cselédek cimborája lopóznék be a beteg szobájába, a zárak és kilincsek egész seregével kellene elbánnia. Odabenn az ápolónő alszik, mint a bunda; csak akkor él, ha fölkeltik. Nincs senki ébren, csak a kisasszony, aki a vizsgálóbíró előtt azt vallja, hogy legfeljebb percekre aludhatott el. Ezekután kit gyanúsítsunk? Az ápolónőt, ezt a magával is jótehetetlen öreg teremtést, akit az ápolónők közül már ki kellene mustrálni, s akinek a bűntettből semmi haszna, vagy...

- Engedelmet kérek, ügyvéd úr, hogy félbeszakítom, de ma reggel megtudtam valamit, ami ellentmond ennek a képzelt tényállásnak. Úgy tetszett mondani, hogy később, a reggeli órákban se hagyta el a házat senki, semmiféle gyanús alak. Azt hiszem, ezt soha se tudhattuk volna meg teljes bizonyossággal, mert hisz egy nagy házból, melynek két utcára két kapuja van, különösen felfordulás idején, mikor házmester, cselédek, mind elvesztették a fejüket, s jobbra-balra futkároznak, észrevétlenül kisurranni nem is olyan nehéz dolog. De most már éppen bizonyosan tudom, hogy reggel hat óra tájban olyan valaki ment ki a Malom utcai kapun, aki nem tartozik a házhoz. Csakhogy attól tartok, hogy az ügyvéd úr semmit sem ad a házmester- és vénasszonybeszédekre.

- Ki látta azt az idegen alakot?

- Egy cseléd a szomszédból.

- Vajon mindez nem csak szófia beszéd?!... Kész az illető ezt a bíróság előtt is erősíteni?

- Azt mondja, megesküszik rá, ha kell.

- S nagysád ezt most mondja? Egy jó félórai kölcsönös kesergés után?...

- Nem tudtam, hogy az ügyvéd úr ekkora jelentőséget tulajdonít majd a dolognak...

- Hogy az ördögbe ne!... Hisz eddig a pillanatig... De a dologra. Mit állít a cseléd: ez az idegen, nő volt vagy férfi?

- Nő. A cseléd hozzáteszi, hogy úriasan öltözött nő.

- Látta az arcát?

- Látta.

- De nem tudja, hogy kicsoda?

- Nem.

- Megismerné?

- Azt mondja: meg, ezer közül is.

- Tud róla valamelyes leírást is adni?

- Ó, elég részletesen. Fekete szem, haj: egy kis sebhely a jobb arcon, közvetlenül a szem alatt. Éppen szembe találkozott vele. Az asszony elfordult, de már későn.

- Nagysád talán gondol valakire, akire ez a leírás illik?

- Hogyne! Az idegen csak Barcsiné lehetett. S én esküszöm, ügyvéd úr, hogy ő volt a gyilkos!

- Kérem, mondjon nekem egyet-mást erről az asszonyról. Először is, hány éve annak, hogy Reinhold meghalt?

- Nyolc-tíz éve lehet.

- S az asszony attól fogva, hogy az özvegy lett, mindig a testvérénél lakott, egészen addig...

- Amíg a háború ki nem tört, s én el nem foglaltam a helyét.

- A Barcsival való viszony már régibb, vagy csak az újabb időből való?

- Úgy mondják, hogy a férje még élt, mikor ez a viszony kezdődött. Werner már akkor is tudott a dologról, de míg Reinhold élt, addig hallgatott. Később azonban örökös csatáik voltak egymással Barcsi miatt. Barcsit egyszer ki is kergette a házból a szegény öreg.

- A háború is Barcsi miatt tört ki?

- Igen, s mikor végképpen összevesztek, az asszony mindjárt Barcsihoz ment lakni.

- Werner, hogy fogadta ezt az újságot?

- Egy beteg ember szertelen dühével. Eleinte hallani sem akart az asszonyról. Egyszer, mikor megtudta, hogy a testvére Barcsinénak nevezteti magát, olyan rohama volt, hogy azt hittem, mindjárt megüti a guta. Hanem utóbb, mikor hallotta, hogy rosszul élnek, mégiscsak megenyhült a testvére iránt.

- Hogyan? Barcsiné rosszul élt a választottjával?

- Úgy éltek, mint a kutya meg a macska. Azt beszélték, hogy Barcsi akárhányszor félholtra verte az asszonyt. Hanem egyszer ő húzta a kurtábbat. Az asszony egy féltékenységi rohamában leöntötte vitriollal. Barcsi még idején észrevette a veszedelmet, s hirtelen eltakarta az arcát a két kezével. A szeme világát tehát nem veszítette el, hanem a vitriol levitte az egész fejebőrét.

- És ezután szétváltak?

- Dehogy váltak szét! Ellenkezőleg, kibékültek, s megint imádták egymást egy darabig. Mindig úgy voltak. Össze-összevesztek; késsel, méreggel fenyegették egymást, de a vége mindig az lett, hogy megint csak összekerültek. Én azt hiszem, hogy szerették egymást. Furcsa szerelem volt, az igaz, de úgy látszik, mégiscsak szerelem.

- Vannak emberek, akik csak veszekedve tudnak szeretni.

- Ezek olyanok voltak. Néha hetekre is elhagyták egymást, de aztán mégse tudtak meglenni egymás nélkül.

- S az ilyen harcok alkalmával az asszony sohase kísérelte meg kibékülni a testvérével?

- De igen, csakhogy nehezen ment a dolog. Az öreg ugyan gyönge ember volt, aki könnyen hajlott a szóra, hanem ebben az egy dologban megbicsakolta magát, mert Barcsit nem állhatta. Csak akkor kezdtek ismét közeledni egymáshoz, mikor Barcsi elhagyta az asszonyt. Még nem is akkor mindjárt. Egy szép nap Barcsi eltűnt; nyilván megunta az idillt. Hanem az asszony egy cseppet se nyugtalankodott; hozzá volt szokva az efféle kirándulásokhoz, s bizonyosra vette, hogy Barcsi vissza fog jönni. Csak akkor vette észre, hogy igazán elhagyták, mikor már hat hét is elmúlt, s Barcsi csak nem akart visszatérni. Ettől fogva aztán megint közeledni kezdett a testvéréhez, de végképp csak azon a napon békültek ki, amelyet bár ne értem volna meg.

- Jól van, köszönöm. Még csak egy kérdésem van. Mikor küldheti el hozzám azt a cselédet?

- Amikor parancsolja.

- Úgy küldje még ma, legkésőbb holnap reggelig. De bizonyosan, mert, ha holnap reggelig nem jöhetne, inkább magam megyek oda.

- Igen, de ha ma este el méltóztatik utazni...

- Nem utazom el. Megváltoztattam az elhatározásomat.

- Ó, ügyvéd úr, újra kezdek lélegzeni...

- Ne áltassuk magunkat, édes nagysád. Ez csak egy szalmaszál, de ebbe is belekapaszkodunk.

Kikísérte a hálálkodó asszonyt, s elmenőben odaszólt Levetinczy úrnak:

- Sürgönyözzön Kelemennek, hogy jelenjék meg helyettem a Winter-féle pörben, és értesítsen azonnal: számíthatok-e rá? A folyó ügyeket kérem, intézze el ön. Három napunk van a végtárgyalásig; ezen a három napon én csak detektív leszek.

Azután átment a mulatók közé. Azok már a vad felköszöntőknél tartottak, s Károly úgy találta, hogy Guszti, az öccse, a családi ünnephez semmiképp se méltó, tulipiros hangulatban van. A többiek is láthatóan szabad pórázra engedték a kedvüket. Móric bácsi azzal áltatta magát, hogy énekel, s a hangja egyet-egyet nyekkent, mint egy húsz év óta nem hangolt zongora, melynek a billentyűit Liszt-kézzel verik. Az ódivatú enyelgéseket harsogó derültségek kísérték; a tánckedv mind sűrűbben s hangosabban kért eget, s az egyik nyoszolyóleánynak végre is le kellett ülnie a zongorához.

Károly nem tudta utolérni ezt a jókedvet. Hiába erőlködött, sehogy se találta bele magát abba a hangulatba, amelyből kiverték, s józansága idegennek érezte magát a vidám környezetben. Ha szóltak hozzá, derült arccal válaszolgatott, mint az előbb; de már nem volt jelen.

Úgy tetszett neki, mintha egy árnyék vonult volna el az ablak előtt, amelyen kitekintett. Egy szőke lány árnyéka, azé a lányé, akivel csak egyszer beszélt, s akit meg se nézett jól a bíró szobájában.

Hogy eddig mért nem törődött vele, s hogy most egyszerre miért jár folyton a fejében, maga se tudta volna megmondani. Talán mert hirtelen titokzatos alakká változott át, és izgató talánnyá lett előtte?

De minduntalan rajtakapta magát, hogy keresztülnézett a körülötte mozgó, kivörösödött fejek közt, s a tekintete ott maradt, ahol mintha a méregkeverőnőt látná. Csak egy mozdulatára emlékezett, de ez az egy mozdulat kísérteni kezdte, s újra meg újra maga előtt találta, amint a bíróra pillantva, hátraszegte szép, szőke fejét, és így szólt: „Ne faggassanak engem. Tudom, hogy elítélnek. Jó, nem bánom. De hagyjanak békében.”

Károly lehajtott egy pohár pezsgőt és ezt az észrevételt tette magában:

- Hát nem bolond az ember?!...

Izgatott volt. Valami furcsa nyugtalanságot érzett. A napja el volt rontva.

Egy gyönyörű májusi reggel kint járunk a szabadban... A természet temploma tele van áhítattal; a levegő csupa fény, s a madársereg ezeregyéji dallamokat zeng tiszteletünkre. Áthat bennünket az a névtelen, boldog érzés, amelynek nem tudunk nevet adni. Egyszerre azonban elszomorodunk, s nem tudjuk miért. Csak később vesszük észre, hogy egy felleg jelent meg a fejünk felett.

2.

Károly egy óra múlva elbúcsúzott a testvérétől meg a sógorától, s átment az irodájába, kihallgatni a mentő tanút, aki már várakozott rá. Aztán becsukta a boltot, és elment hazulról.

Csak későn került vissza, ami a házban némi feltűnést keltett. Az ügyvéd úr nem szokott éjszakázni.

Mikor megjött, az volt az első dolga, hogy előkereste jó előre elkészített védőbeszédét, elolvasta, és aztán széjjeltépte.

- Mi mindent mulaszt el az ember - tűnődött magában -, csak úgy, szent meggyőződésből! Ki hitte volna?!...

Az eredmény, amellyel útja járt, határozottan megzavarta. Egy kissé szégyellte is magát. Mindezért csak le kellett hajolnia, és íme, majdnem elmulasztotta lehajolni.

S aztán ez a csúfos vereség, melyet a lélekbúvár szenvedett. Károly, mint mindenki, emberismerőnek, sőt lélekbúvárnak képzelte magát.

A kép, melyet erről a lányról alkotott, egyik mesterműve volt az elbizakodott lélekbúvárnak, olyan büszke volt rá, hogy címet is adott magában ennek az erkölcsi képnek, ezt a címet, hogy: „A sellőalakú szép kis falánk állat.” S megállapította, hogy állatkája valami közbülső lény a rágcsálók és a ragadozók között.

Még tegnap is sajnálkozott magában, hogy nem ő tartja a vádbeszédet. Minő anyag volna a vádhoz ez az erkölcsi arckép, melyet annyi tárgyszeretettel rajzolt meg - magamagának!... Íme:

Egy szegény vidéki orvosnak a leánya; egyetlen leány, szép és elkényeztetett. Az anya nagyon közönséges lény; az apa csupa jóság és gyöngeség.

A leány korán fejlett, éles elme és ördögnek való véralkat, amellyel nem lehet bírni. Mint gyermek, a rombolás beteges szenvedelmének bámulatos eseteivel gazdagítja a kisvárosi Lombrosók ismereteit; később olyan rossz, hogy bár egyetlen leány, tekintettel a jövőjére, be kell adni egy zárdába, hogy megjavítsák. Ott, ő az osztály rossz szelleme; a macskazenék és a kolostorkertben rendezett pajkos mulatságok fő-fő rendezője.

Tanulni ellenben nem tanul semmit, kivéve, hogy megtanulja a kalligráfiát. Csodálatosan rajzol és ír. Felejthetetlen torzképeket rögtönöz a jó nénékről, s a legnagyobb hőstette az, hogy öregebb leányoknak, szívességből, meghamisítja a keresztleveleit. A tizenhat éves kamasz lányok ezeknek a hamisításoknak a segítségével letagadhatnak az éveikből egy vagy két esztendőt.

Csak az iskolaszünet idején megy haza, de ez a két hónap tökéletesen elég arra, hogy ugyancsak kinyílt szeme észrevegye, mint válik a szülői házban egyre és egyre otthonosabbá a nélkülözés, sőt a tisztes nyomorúság. Apját üldözi a balsors. A szerencsétlen ember, holmi közegészségügyi érdekek miatt, háborúságba keveredik hatalmasabb orvostársával, s az egyenlőtlen harcban lassanként minden elvész: a kis megkuporgatott vagyon, a már megszerzett munkakör s a megszokott jövedelem, a hasznos összeköttetések, még az egy-két utolsó jóbarát is. Irén megismeri a létért való küzdelmet egész meztelenségében, s apja csatavesztései azt a világnézetet érlelik meg benne, hogy a küzdelmekben gyengébb félnek maradni: ostobaság.

Egyébként maga is belebocsátkozik a küzdelembe, s megkezdi a harcot természetes vetélytársaival. Meg van győződve róla, hogy ebben a világban ő az erősebb fél.

A küzdelem színtere a kisvárosi táncmulatságok, a színkör s a nagyobb ünnepélyek, ahonnan senkit se lehet kiszorítani. Irént a zártkörű mulatságok közül csak a batyubálokba viszik el, ahová nem kell drága öltözet; a színházba is csak olyankor jut el, amikor ajándékjegyeket osztogatnak, de a színkör olcsó előadásait meg a kis batyubálokat az Irén puszta jelenléte ünnepekké teszi. Ahol Irén ül, ott ütnek tábort az összes katonatisztek, ott van a fiatalság színe-java s az ellentábor vőlegényei, ha egy kissé mulatni akarnak, átszöknek Irénhez. A magasabb körök kisasszonyai, akik ott vannak a díszelőadásokon s részt vesznek az előkelő összejöveteleken, nem kicsinylik ezt a sikert, s megpukkadnak mérgükben.

Irén térdig jár a rózsában, királynőként szemeli ki és dobja el az imádóit, győzelmet győzelemre halmoz, s tudja élvezni apró diadalait. De lassankint észreveszi, hogy sikerei tökéletlenek. Imádói seregében ott van az egész világ, de kérői csak azok, akiket szeretne kirostálni a többiek közül. Azok, akikre ő is kegyes volna rápillantani, sorvadnak érte, térden állva esengenek a mosolyáért, de lassankint eltünedeznek, és sorra kérik meg, nem őt, hanem az ellenfeleit.

Irén nem arra született, hogy megadja magát, s hogy beérje a kevesebbel, a hitvány alkuval is. Irént a balsiker csak edzi s újabb küzdelmekre bátorítja. Neki diadal kell minden áron; nem nyomorult félsikerek, nem egy-egy vetélytársnőnek ideig-óráig való legyőzése, hanem a rendkívüli siker, amelyet a többiek csak irigyelhetnek, a teljes, tökéletes győzelem.

Most már nem elhomályosítani, hanem eltiporni akarja a versenytársait; esküt tesz, hogy a káröröm mosolyait egy császárné megvetésével fogja visszafizetni.

Nem is csinál belőle titkot, hogy csak olyan emberhez fog feleségül menni, aki meg tudja adni a szépségéhez illő, kivételes, minden fényűzésre feljogosító jómódot, s akinek a gazdagságával felülemelkedhetik minden versengésen, minden hozzá nem méltó, kicsinyes küzdelmen.

Ekkor hirtelen, váratlanul, meghal a jó bolond apa, s ők koldusbotra jutva, egyedül állnak a világon.

Minő bukás az álmok világából!... Megjelenik előttük a dísztelen, a szörnyű nyomorúság réme is, és nem tudják, hogy mitévők legyenek. Milyen csalódás! De Irén még most sem adja meg magát, s ámbár a kolostorban nagy nehezen letette a tanítónői vizsgálatot, eszében sincs, hogy ennek hasznát is vegye, még mindig vár, s újabb diadalokról álmodik.

Megérkezik a végzetes kishirdetés. Az özvegyasszonyban feltámad a reménység, s Irén talán mosolyog magában.

A többi szinte magától következik. Beköltözködnek az öreg nyárspolgár házába s Irén, mintha kicserélték volna. Szerény, gyöngéd, figyelmes s maga a megtestesült igénytelenség. A ványadt, vén gyerek, aki csak most, az Irén lágy pillantásaiból s mesés fogsorából tudja meg, hogy létezik egy másik világ is, amely nem téglából van, ismeretlen pezsdülést érez rozzant testében, s egyszerűen elolvad. Egy hónap múltán már olyan engedelmes rabja a szép leánynak, mint egy beteg gyík a kígyóbűvölőnek.

De újabb balsiker. Irén elsieti a dolgát. Csak azt veszi észre, hogy Werner nem tud többé meglenni a dédelgetés nélkül, amely körülveszi, s nem számol betegének ravaszságával. Tudja, hogy sietnie kell, s a türelmetlenség lázában idejekorán süti el az öreg ágyút. A vén sváb, aki a szemétről küzdötte fel magát a Malom utcai pompás villába, s akiben megkövesedett a gyanú és a bizalmatlanság, felocsúdik és észbe kap. Azután mosolyog. „Mindent, csak ezt nem.” Esze ágában sincs lemondani azokról a kellemességekről, amelyeket ez a kivételes ápolás nyújt neki; természetéhez képest pazarul ígéri meg az apró kárpótlásokat, de abban a bizonyos pontban hajlíthatatlan.

Irént elfogja a düh és elkeseredés, de uralkodik magán, s továbbra is az a szelíd, szíves képmutató, aki eddig. Az idő azonban múlik, az agyonéheztetett falánkság követelni kezdi, amit jogának vél, s lassankint megérlelődik benne az a pokoli gondolat, mely a Werner halálos ágyán bontja ki sötét virágait.

Attól fogva, hogy egy pár félrecsent, titkos pillantással elszédítette a fiatal háziorvost, s ekképp elaltatta az egyetlen ellenőrt, tökéletes biztonságban érzi magát. Mindamellett még habozik egy kissé. Babonás feje sokáig idegenkedik a legutolsó eszköz és a hazajáró árnyékok gondolatától; a hamis végrendeletet talán úgy készíti el, hogy még maga se tudja, vajon hasznát fogja-e venni. De miért ne szórakoznék ezzel a kis játékkal?! Reméli, hogy a fekete szárnyú angyal segítségére jön. Az orvos egy félesztendőt adott a betegének, de a szívbajos ember minden percben meghalhat.

Csakhogy most már a balszerencse kezdi sürgetni: az ingatag vén ember szép lassan kibékül a testvérével. Nincs többé vesztegetni való ideje. Holnap már kicseppenhetnek a házból, vagy a legjobb esetben is, egy rettentő szempár fog vigyázni a kezére: a Gyűlölet. S ekkor vége mindennek. Nem, egy percet se veszíthet többé.

És győzedelmeskedik benne az Akarat, mely aztán elaltat félelmet, babonát, irtózatot.

Ki gyanakodnék rá, ha az orvos nem gyanakszik? S hogy gyanakodnék őrá ez a szerelmes legény? Kinek jutna eszébe, hogy a beteg egy kissé sokat talált kapni az orvosságból, mikor ebből egy cseppnyi se hiányzik? Kit lepne meg, hogy az öreg Wernernek vége, mikor a lélek már csak hálni járt belé, s mikor az egész ház alig várta ezt a megígért pillanatot, mely mindenkit nagy nyűgtől szabadít meg.

Igen, nincs egyéb hátra, mint a már elkészült végrendelet alá odakanyarítani két olyan nevet, amely sohasem lehet alkalmatlan, és aztán... Aztán munkára.

Talán még egy utolsó kétség az elhatározó pillanatban. Az ápolónő, véletlenül, igen rosszkor talál felébredni, s a halál tündére megrezzen. Majd még egyszer és utoljára összeszedi magát. Fel kell használni a legelső perceket, mikor mindenki alszik.

Így alkotta meg Károly magában a gyilkosság magyarázatát, s ezzel a magyarázattal a jelen óráig fölöttébb meg volt elégedve. A lélekbúvár büszke volt a munkálatára. Micsoda is az olyan ügyvéd, akinek fő hivatása a védelem - emberismeret és képzelem nélkül?!

Hát ez a munkálat valóban szép és elfogadható magyarázat lehetett, de úgy látszik, volt egy kis hibája. Az a kis hibája, hogy az erkölcsi arcképnek mégiscsak hamisnak kellett lennie, s azok a tények, amelyekre támaszkodott, nyilván nem igazak. Mert íme, kezében a bizonyítékok, hogy Wernert nem a szőke leány, hanem Barcsiné gyilkolta meg.

Miért? Mert úgy látszik, féltette bátyja vagyonát a szőke leánytól, s attól tartott, hogy Werner feleségül veszi a leányt, vagy legalábbis végrendeletet csinál a leány javára, s őt ki fogja tagadni. Bizonyára, ahogy körültekintett a házban, melynek régente úrnője volt, már tisztában volt vele, hogy a helyzet legalábbis veszedelmes, s talán még ki se fújta magát, mikor már rajta volt, hogy ki tudja, vajon nem csinált-e bátyja végrendeletet a szőke leány javára? Akármilyen ügyesen foghatott is a dologhoz, a ravasz öreg okvetlenül átlátott a szitán, s békéje és kényelme érdekében elhitette az özveggyel, hogy: nem, még nem. És ezzel ki is mondta a tulajdon halálítéletét. Barcsiné úgy gondolkozhatott, hogy sietni kell; ha ebben a percben még nincs végrendelet, holnap ilyenkor már lehet. S elment, de csak azért, hogy alibit szerezzen s hogy amire hónapok óta készült, végrehajthassa. Este, nyolc óra felé, mikor az egész ház a vacsorával volt elfoglalva, észrevétlenül osonhatott be a Malom utcai kapun; a cselédek, akik meglephették volna, csak a Szív utcai bejárót használták.

Majdnem kétségtelen, hogy az Irén szobájában kellett elrejtőznie; Barcsiné ismerte a dörgést, s tudta, hogy itt senki se fog rányitni, mert hisz Irén lenn alszik a betegnél. Hogy mikor szállhatott alá sötét munkáját végrehajtani: azt csak Irén tudná megmondani; a dolognak mindenesetre azokban a percekben kellett történnie, mikor Irént is elnyomta az álom. Valószínű, hogy Irén téved, s tovább aludt, mint képzeli: a gyilkosnak okvetlenül volt vagy öt percnyi ideje. Az ápolónő vallomása szerint egy óra tájban lehetett, hogy az árnyék végigsuhant a homályos szobán, s így Barcsiné még teljes hat órát tölthetett az Irén szobájában. Alkalmasint nem mert kimenni rögtön kapunyitás után, s meg akarta várni, míg mindenki hozzáfog rendes dolgához. De épp ez volt a veszte, mert íme, össze kellett akadnia egy közömbös személlyel, aki jó sokáig nem ad életjelt, de végre is nyomára vezet a gyilkosnak.

Persze, Barcsinét a guta környékezhette, mikor megtudta, hogy mégiscsak van végrendelet, s így ő a szörnytettével csak a halálos ellensége érdekét mozdította elő. Hiába, a bűnhődés mindig ott nyargal a gaztett nyomában.

Annál rosszabb ránézve, hogy nem éri be ezzel a bűnhődéssel, hanem kihívja maga ellen az igazságszolgáltatás szigorát is, megtévén azt a merész sakkhúzást, hogy bűnös létére vádlóként lép fel, s bosszút állva, vagyont akar szerezni. Így teljes lesz a bűnhődése; dehát - legyen igazság!

Milyen szerencse, hogy az a cseléd rászánta magát és beszélt! Enélkül megadták volna magukat a látszatnak, és Barcsiné diadalmaskodik. Hála az égnek, ez a veszedelem elmúlt; a bizonyítékok itt vannak a zsebében.

De egy pont most is homályos maradt; a végrendelet dolga. A szakértők, szakértők ugyan, de az effajta tévedés mégiscsak meglehetős ritkaság. S ez az egy kis homályos pont továbbra is aggasztotta Károlyt. Végre is, nincs kizárva, hogy ha Irén tökéletesen ártatlan is a gyilkosságban, nem az a hamisításban.

Alig várta, hogy még egyszer beszélhessen a szőke leánnyal. Bízott benne, hogy a jó újság éppolyan közlékennyé fogja tenni, mint amilyen zárkózott volt előbb.

S egyik cigarettát a másik után dobva el, hajnalig el tudott tűnődni azon a talányon, amelyet ez a hallgatag, szép lány adott föl neki. Még nem sejtette, hogy egykor bele fog pusztulni ebbe a kis játékba. A talányfejtegetők, mint az a mesékből ismeretes, nem szoktak sokáig élni.

3.

Másnap fél tízkor már ott volt az ügyésznél, s a tíz órát még nem ütötte el, mikor már türelmetlenül leste a rabot a bíró szobájában.

- Önt kezdi érdekelni az ügy. Vagy talán nem is az ügy, hanem a vádlott?! - szólt a bíró.

- A vádlott? Hisz még jóformán meg se néztem!

- Azt rosszul tette. De remélem, most ki fogja pótolni a mulasztását. Majd meglátja, az embernek szinte kedve támad elkárhozni vele.

A szolga jelentette, hogy a foglyot felhozták. A bíró mosolyogva fordult Károlyhoz:

- Fájdalom, teljesen szabad kezet kell engednem önnek, mert nekem itt rögtön tárgyalásom van. Nem hinném, hogy ön ezt zokon venné. A viszontlátásra és - igyekezzék elcsábíttatni magát; ez hasznára lehet mind a kettőjüknek.

Károly úgy tett, mintha nem is hallotta volna az utóbbi szavakat.

- Nem értem - házsártoskodott magában -, hogy lehet mindig mindenféle vádlottban örökkön csak az asszonyt keresni. Mintha nem volna elég leány és asszony a világon.

Aztán átment a szomszéd terembe. Sokszor megfordult a palotában, s tudta, hogy a védettjének itt kell rá várnia.

Csakugyan ott volt.

Az ablaknál állt, háttal az ajtónak. Úgy látszik, most látja először ezt az új városrészt, melyet mintha gnómok építettek volna mesés hirtelenséggel.

- Kisasszony!...

Csak most vette észre, hogy másvalaki is van a szobában. Lassan, álmos mozdulattal fordult meg, mint akit legkevésbé sem érdekel, amit végig kell hallgatnia. Ahogy megpillantotta az ügyvédet, pár lépést tett előre, közömbösen, mint akinek egy hivatalban éppen most kiáltották a nevét, hogy átvegye a régi írásait.

- Kisasszony - ismételte Károly -, az elnöklő bíró úr tárgyalással van elfoglalva, de felhatalmazott rá, hogy a távollétében is értekezhessem kegyeddel. Bocsásson meg, hogy újra zavarom, de elkerülhetetlen szükség még egynéhány kérdést intéznem önhöz.

Széket mutatott neki, Irén leült, de olyan mozdulattal, mely világosan ezt mondta, hogy: Legyen. A hatalmatokban vagyok. Azt tehettek velem, amit akartok. Tűröm.

Károlynak úgy tetszett, hogy kissé megsápadt első találkozásuk óta.

- Mindenekelőtt egy igen örvendetes újságot kell közölnöm önnel. A szerencsés véletlen kezünkbe adta - édesanyjának és nekem - a rejtély nyitját. Fogom a gyilkost, s ez a gyilkos: maga Barcsiné.

- Ah!

Irén oly meglepetten emelte fel a fejét, s ez a hosszú „ah” oly különösen hatott Károlyra, hogy az első pillanatban összerezzent.

De aztán az a pár szótag, melyet Irén szinte gépiesen ismételgetett, eloszlatta ezt a kellemetlen hatást.

- No lám, no lám, no lám.

Károly, ki az imént szinte megdöbbenve nézett fel rá, rajta felejtette a tekintetét, de ez a tekintet már nem volt fürkésző, mint előbb: ellenkezőleg, „a beteg gyík” nézhetett így a „kígyóbűvölőre”.

A szőke leány elragadó volt ebben a pillanatban. Szép, fehér, finom arcbőre alatt újra felcsattant a vér, a szeme csupa mosollyá változott át, s a lélek ismét kiült az arcára. Az öröm, ez a nagy bűbájos, felszínre hozta szép arcának összes kincseit, mint ahogy a napsugár megvilágítja néha a tenger minden csodáját.

- Beszéljen, beszéljen.

Most már érdeklődve hajolt előre, s összekulcsolva karjaival a két térdét, lázasan leste a szót az ügyvéd ajkáról. A tekintete, mint két parázs égett, s mindenüvé követte a Károly szemét, mint ahogy a lámpák követik a kémkedő őrjáratot.

Károly alig tudta, mit beszél. Egyébre gondolt, nem a detektívsikereire.

A leány mindinkább fokozódó érdeklődéssel hallgatta. Felkönyökölt az asztalra, előbb az egyik karjával, aztán a másikkal is, és le nem vette a szemét Károlyról.

- De hisz ez nagyszerű! - szólt aztán, mikor Károly bevégezte.

Felugrott a székéről, s pár percig izgatottan járt fel s alá a hivatalszobában.

- Ezek a bizonyítékok - szólt Károly - rám nézve tökéletesen meggyőzőek, de rajta kell lennünk, hogy a törvényszékkel is elfogadtassuk a mi felfogásunkat, s eloszlassunk minden, de minden kételyt, amely még ránk nehezedik. Azért...

Mintha nem hallgatott volna rá. Mintha a saját gondolataival lett volna elfoglalva.

És csakugyan. Nem vette észre, hogy Károly nem fejezte be a mondatát.

- Azért meg fogja engedni, hogy még egy pár kérdést intézhessek önhöz, jelentéktelen, mellékes kérdéseket, pusztán azért, hogy a beszédemben ne legyen semmi hézag, s hogy a végtárgyalás világot vessen a legapróbb részletekre is...

- Mi az? Vagy úgy? Igen, csak kérdezzen.

És megállt előtte.

Károly hamarjában nem tudta, hogy miképpen fejezze ki az első kérdést. Csak most jutott eszébe, hogy kételyei tulajdonképpen nem a tényekre, hanem a kisasszony jellemére vonatkoznak. De ez is hozzátartozik a közvetett bizonyításhoz.

- Kegyed, mint édesanyja mondja, sokáig nem akart beleegyezni, hogy a hirdetésre hivatkozva, megírják Wernernek az ajánlkozó levelet?

- Természetesen. Engem kisasszonynak neveltek. Képzelheti, semmi kedvem se volt hozzá, hogy cselédnek lássam az anyámat is és magamat is. De hiába, meg kellett adnom magamat a sorsomnak. Nem volt más választásunk.

- Igazán nem? Kegyed letette a tanítónői vizsgálatot.

- Ugyan sokra mentem vele! Higgye el, egy fél esztendeig egyebet se tettem, minthogy fűnek-fának kínálgattam a tudományomat: nem kellett senkinek. Egyszer, hosszas és alázatos levelezés után, végre elértünk annyit, hogy egy előkelő hölgy alkudozásba bocsátkozott velem, s magához hívatott. Szegény anyám ujjongott örömében, de a boldogsága nem tartott sokáig. A nagyúri hölgy, mihelyt meglátott, tüstént le is mondott rólam. Elég őszinte volt megmondani: miért. Neki elve, magyarázta bizalmasan, hogy nem tart a háznál se szép komornát, se szép nevelőnőt. Igazat adtam neki és továbbálltam.

- S aztán lemondott minden újabb kísérletről?

- Aztán bejártam a fél várost, hogy állást szerezzek. Sorra látogattam mindazokat a hatalmasokat, akik az efféle irigylésre méltó állásokat osztogatni szokták. Ezek az úriemberek kétféleképpen fogadtak. A legtöbben kijelentették, hogy örülnek, ha a tulajdon leányaiknak, húgaiknak szerezhetnek helyet; mások viszont mindent megígértek, de cserébe egy kis szívességet kértek tőlem. Köszönöm szépen! Ha eladom magamat, nem adom el magamat semmiért. A kedves jó öreg urak! Dobjam oda nekik a becsületemet, aztán kegyesen kiutalványoznak egy kis állomást, amelyből nagy kínlódva megélhetek, ha élni való vagyok. Nem kértem ebből a kegyből; inkább elmentem cselédnek.

Károlyra nagyon kellemetlenül hatott ez a kéretlen nyíltság. Gyanakodva nézett a szőke leányra: vajon nem hallgat-e el valamit. Különösnek találta, hogy a leány most sokkal nyugodtabban beszél, mint előbb. Vajon eszébe se jut, hogy kisasszonyok efféle dolgokat nem szoktak tárgyalni?

Mintha eszébe se jutott volna. A haját igazgatta.

Az ügyvéd úr egyszerre rosszkedvű lett, maga se tudta, miért. S minthogy fölöttébb emberi dolog firtatni mindazt, ami rossz kedvet okoz, nem állhatta meg, hanem tovább kérdezősködött.

- Milyen volt a viszony kegyed és Werner közt?

A leány vállat vont.

- Istenem, elképzelheti. Ez a haldokló a fejébe vette, hogy szerelmes belém, s nekem el kellett nyelnem az udvariasságait. Végre is jobb volt, mintha durvaságokban lett volna részem. Különben kevés jobb embert ismertem, s én nagy hálával voltam iránta, hogy megmentett a nyomorúságtól.

- Tudott kegyed a végrendeletről a Werner életében?

- Nem tudtam, hogy a végrendelet megvan, de sejtettem, hogy a vagyona egy részét rám fogja hagyni. Említett ilyesmit egy néhányszor.

- Hanem... igazán különös...miért nem vette el önt feleségül?

Irén bámulva nézett rá.

- Mert nem akartam hozzámenni!

Olyan hangon mondta, mintha ez a legtermészetesebb dolog volna a világon. Károlynak földerült az arca.

A kellemetlen érzés, mely előbb elfogta, hirtelen eloszlott. Tetszett neki a felelet, s kezdte másképp megítélni a bizalmatlanságot, amely az imént oly visszásan hatott rá.

- De végre is... - bolygatta tovább a dolgot -, önök nagyon nehéz helyzetben voltak. Kegyednek gyakran eszébe juthatott, hogy ha elfogadja a Werner kezét, egyszerre megmenekül minden gondtól, s az édesanyját is megszabadítja attól, hogy öregségére nélkülöznie kelljen. Míg így... Werner minden órában meghalhatott, s nagyon könnyen, anélkül, hogy intézkedett volna az ön javára... amikor újra kezdhették volna a rossz napokat.

- Igaza van, mindez gyakran megfordult a fejemben. Többet mondok, egy rossz órában haboztam is... De, Isten tudja, babona volt vagy efféle... Szóval, nem akartam végképp lemondani róla, hogy egyszer azé legyek, akit szeretni fogok.

Károly oda sandított a leány arcára. Meg akarta lesni, hogy a szem nem hazudtolja-e meg a szavakat.

Nem talált ott semmit. Ha a hangja egyszerű volt és természetes, a tekintete nem árulta el a gondolatát. Az ablakpárkányon egy csíz ugrándozott; azt nézte.

- Ismerte ön közelebbről a végrendeleten szereplő két tanút?

- Az egyiket igen: az öreg Csányit. Ez mindennapos volt a háznál; ott volt a halála előtti napon is. A másikat alig láttam kétszer. Azt hiszem, meg se ismerném, ha úgy véletlenül előkerülne - amiért mindennap imádkozom.

Károly hamarjában nem tudta, mit gondoljon erről a mindennapos imádságról. Vajon csak szóbeszéd-e, vagy olyan valami, amit, ha tetszik, komolyan is vehet?

És ámbár ehhez már semmi köze se volt a védőügyvédnek, nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze tőle:

- Szokott imádkozni?

A szőke leány meglepve nézett a szemébe, és azt felelte neki:

- Természetesen.

Vagy ez a szó vagy a tekintet, mely kísérte, de egyik a kettő közül nagyon megtetszhetett Károlynak, mert ettől fogva egészen más hangon szólt a leánnyal, mint előbb. Károlynak volt egy gyöngéje: szerette a vallásos asszonyokat.

4.

Három nappal később, este kilenc óra tájban, a Flórenc kávéház legnagyobb asztalánál egy kisded, de annál előkelőbb társaság szorongva várta Levetinczy urat.

Egy felkapott védőügyvéd első segéde mindig nevezetes személyiség, de Levetinczy úr meg éppen nagy ember volt a Flórenc kávéházban. Itt szokta ugyanis jogi és politikai fejtegetéseit előadni a fiatalabb ügyvédbojtároknak, akik a Flórenc kávéház látogatóinak a zömét alkották, s szavának súlya volt, mert tudták róla, hogy az irodában nap nap után érintkezik a közélet összes előkelőségeivel.

A vacsora után ülésező szűkebb körben a Levetinczy úr érdekes személye volt a középpont, s ebben a meghittebb kis társaságban mindenki meghódolt a népszerű ifjú jogász szellemi felsőbbségének.

A szava döntött, s quos ego-ja elcsendesített minden vitatkozást. Adomáit a pincérek is kiderült arccal hallgatták, s ha Levetinczy úr gondokba volt merülve, mindenki tudta, hogy a politikai helyzet feszült, s hogy már a legközelebbi jövőben nagy események várhatók.

Levetinczy úr nem is igen maradt el a Flórenc kávéházból, s igazán csak itt érezte jól magát. A nap fáradalmai után jólesett neki ez az esti pihenő, s ahogy a vacsoráját elfogyasztotta, hűséges törzskarával sietve vonult be a kis feketekávék és a nagy eszmék füstös otthonába.

Ahhoz, hogy Levetinczy úr esti kilenckor még ne legyen a Flórenc kávéházban: igen nagy dolognak kellett történnie; s úgy látszott, ez a nap csakugyan az események napja volt, mert az összes vendégek csak úgy kapkodták egymás kezéből az esti lapokat.

A törzsasztal vendégei égtek a türelmetlenségtől, s egyre sűrűbb és egyre aggodalmasabb pillantások röpködtek az ajtó felé. Hiába, Levetinczy úr nem jött.

Végre, kevéssel tíz óra előtt felpattant az ajtó, s Levetinczy úr, kalapját a kezében tartva és folyton törölgetve a homlokán gyöngyöző izzadságot, de olimposzi arccal, belépett a terembe. Justinianus két ifjú tanítványa volt a nyomában, akik a fogadtatás alkalmára siettek ünnepies arcot vágni.

A várakozók fölugráltak a székeikről, s körülfogták Levetinczy urat.

- Nos? Nos?

- Győztünk! - szólt Levetinczy úr.

- Bravó! - Éljen a nap hőse!

A nap hőse alig győzte a sok kézszorítást elfogadni. Az egész kávéház sietett üdvözölni. Egypár hatalmas basszus még egypár éljent röpített a fejéhez; s a kávés boldogan mosolygott az ünnepi csoportozat mögött.

- Hanem meleg nap volt - kezdte közléseit az ünnepelt -, ugye, Czipár?

Czipár erősítette, hogy úgy van, s Levetinczy úr még egyszer megtörölte a sugárzó homlokot, melyen most egész Flórenc tekintete csüngött.

- Az idegeim meg vannak törve, le vannak szerelve. S bizony szerencse, hogy a tárgyalásnak vége, mert, ha csak egy félórával tovább tart, engem mentők visznek haza. Nem igaz, Kucsera?

A megszólított nem késett csatlakozni a hírneves szónok összes kifejtett és kifejtendő nézeteihez. A többiek hallgattak, s a nap hőse felhasználta a beállt szünetet, hogy egy díszfeketét hozasson.

- Tehát fel vagytok mentve? - tért át a napirendre a társaság egyik tekintélyesebb tagja.

- Hogy fel vagyunk-e mentve? - mennydörgött Levetinczy úr. - Ne azt kérdezd, barátom, hogy fel vagyunk-e mentve, hanem azt: miképp állunk bosszút a vádlóinkon, hogyan morzsoljuk őket össze, s a viperát mikor törjük kerékbe? Nem fölmentettek bennünket, barátom, hanem bocsánatot kértek tőlünk. Az elnöklő bíró sírt, mint egy gazdátlan krokodil, s az ügyész nem elejtette a vádat, hanem földhöz csapta. Ugye, Czipár?

Czipár némán intett igent, s a nap hőse, felhajtva feketéjét, folytatta a szót.

- Hanem azt meg kell adni, hogy a Princ pompásan viselte magát. Minő ember! Micsoda hidegvér! Mindjárt az az első összetűzés az ügyésszel! De hisz ezt olvasták az esti lapokból. Aztán a szóvita az írásszakértővel, melynek a végén a szegény ember kénytelen megvallani, hogy az ő szakértelme, ha akarom vemhes, ha akarom nem vemhes. S végre a nagy jelenet! Nem, urak, nem képzelik, hogy ennek a nagy jelenetnek micsoda óriási hatása volt!

A „nagy jelenet”-et a hallgatóság nem értette; ez már nem volt bent az esti lapban. A közvélemény részleteket követelt, s Levetinczy úrnak engednie kellett. Csak Czipár és Kucsera mosolyogtak a jól értesültek felsőbbségével; Czipár és Kucsera tudtak mindent.

- Tehát figyeljenek, urak - szólt a nap hőse -, következik a vádló kihallgatása. Türelmetlenül hallgatjuk végig az elnök és az ügyész összes kérdéseit; aztán következünk mi. Ekkor fagyosan azt kérdezzük Barcsinétól:

„Mit keresett ön a gyilkosság reggelén hat és hét óra közt a Werner-ház Molnár utcai kapujában?”

A vádló természetesen mindent tagad. Nem volt ott soha, azelőtt se, sehol, nem is létezik.

Úgy; megköszönjük a feleletet. Aztán másra térünk át, s kifejezzük igénytelen kíváncsiságunkat, mely megkérdezni indít: mi szüksége volt a vádlónak másodika és negyedike közt annyi morfium-szolúcióra, hogy három különböző orvostól három különböző baj címén szerzett be morfint rendelő recepteket?

A vádló hebeg, mindent tagad, a Princ pedig be nem várva a felvilágosítást, gúnyosan folytatja a kérdéseit, és kifejti, hogy semmiképp sem érti, miért kellett ezeket a gyógyszereket három különböző gyógyszertárban csináltatni meg.

Barcsiné nem tud semmit a világon. Erre mi bejelentjük Simon Júlia, Löffler Johanna, Krisztics, Langer és Kovács tanúinkat. A törvényszék meg van illetődve, s az ügyész elkezd fészkelődni.

Természetesen a tanúk úgy vallottak, mint a parancsolat. Simon Júlia cselédlány, látta vádlót a gyilkosság reggelén, a mondott helyen, s ráismer határozottan. Löffler Johanna, vádló elcsapott szakácsnője, hit alatt vallja, hogy Barcsiné a gyilkosság éjjelét nem töltötte odahaza, amire véletlenül jött rá.

A többi három tanú tisztán emlékszik a receptekre, részben a recept alján jelzett névre, részben a vádló személyére. És - most jön a nagy jelenet - vádló a Princ keresztkérdései között megvallja, hogy Simon Júlia valóban őt látta, hogy a gyilkosság éjjelét csakugyan nem otthon, hanem a vádlott szobájában töltötte, hogy a szóban forgó recepteket mind ő csináltatta meg, egyszóval, a tanúk igazat beszélnek.

Általános elképedés. Mindezekre a rejtelmes dolgokra vádló, aki immár vádlottá változik át, csak nevetséges magyarázatokat tud adni.

Előadja, hogy idegbajos, hogy a kérdéses időben is beteg volt, s hogy fájdalmait, melyek a betegséggel járnak, csak ez az egy szer tudja csillapítani; végre, hogy ezért kérte volna meg a háziorvosát az első recept kiállítására.

Azután a következő tündérregét ereszti meg a három orvosról s a három gyógyszertárról:

Abba a tévedésbe esett volna, hogy - mert a szokott adag ezúttal nem hatott, a háziorvosa pedig, aki az első receptet írta, időközben elutazott valahová - más, idegen orvoshoz fordult, mégpedig olyan baj ürügye alatt, melynél könnyebben rendelik a morfint, mint az ő bajánál. De ezzel sem ért célt, s még folyvást szomjazta a morfium-szolúciót. Most azonban már nem mert ehhez az idegen orvoshoz fordulni, attól tartva, hogy ez gyanúsítani találja, s így nem maradt egyéb hátra, mint elmenni egy harmadikhoz. A rendes gyógyszertárához is ezért lett hűtlen; nem akarta, hogy idegen és különböző orvosok receptjei feltűnést keltsenek.

Még ennél is silányabb lovagtörténettel áll elő, mikor arra kerül a sor, hogy fölöttébb gyanús éji látogatását magyarázza meg.

Állítólag egy fenyegető levélért lopózott volna be a vádlott szobájába, melyet régebben írt ügyfelünknek, s mely aggasztani kezdte. Ott aztán megrekedt, hosszasan magyarázgatja, hogyan. S mert tudta, hogy ide nem jön utána senki, célszerűnek találta megvárni a hajnalt és a kapunyitás idejét, s csak azután menni el.

Képzelhetik, tisztelt uraim, miképpen bánik el a Princ ezekkel a nyomorult mesékkel! Kiforgatjuk a vádlót minden állításából, szembe állítjuk összes ellentmondásait, sorra álcázzuk le az egybevágó gyanús jelenségeket, és végre az utolsó ítélet harsonájaként dörögjük fülébe a megsemmisítő kérdést: miért titkolta el mindezt olyan mélységesen, hogy a vizsgálatnak az egész dologról még csak sejtelme se volt?...

S a vádló kénytelen megvallani: azért, mert attól tartott, hogy ha szól, őt fogják vádolni a gyilkossággal is...

Te mondtad! - mennydörögtem volna én a Princ helyén, de a Princnek már más járt a fejében.

Egyre feszültebb érdeklődés közepette a Princ egy új tanút jelent, s a tanút a hallgatóság közül kell előcitálni.

A tanú, Bárdosi bornagykereskedő, a meggyilkolt egyik legjobb barátja. Csak egy kis dolgot tud, de ez a kis dolog most már sokatmondó, sőt világosságot gyújtó. Werner, három nappal a halála előtt, titokban elmondta neki, hogy végrendeletet csinált ügyfelünk javára, s hogy ezt a végrendeletet Csányi és Fritze írták alá, mint tanúk.

Ha látták volna, tisztelt uraim, a szakértőket! A szakértők egyszerűen tönkre voltak silányítva. Már nem is mosakodtak, csak azon erőlködtek, hogy a tévedést egymás nyakába sózzák. Ez volt a tárgyalás egyetlen derűs részlete. De ekkor nagyon sokat nevettünk; annyit nevettünk, hogy Kucsera valósággal belebetegedett a mulatságba.

A többit kitalálják. Az ügyész feláll, elejti a vádat, a törvényszék fölmenti a vádlottat, az iratokat átteszik az ügyészséghez az új vizsgálat megejtése végett, ügyfelünk elájul az izgatottságtól, s mi diadalmaskodunk, mint mindig.

- Különben - fejezte be Levetinczy úr az áhítattal hallgatott előadást -, tessék elhinni, mindebben az a legkülönösebb, hogy amilyen mesteri, magasztos és remek volt a védelem, ügyfelünk tisztára nekünk köszönheti, hogy fölmentették. Mert előttem az ő dolga még most se tiszta munka. Nagyon becsületes képe van, s higgyék el uraim, az ilyen nagyon becsületes arc mindig gyanús.

- S a gonosz arc kevésbé? - kérdezte valaki.

- Gyanús ez is, az is. Előttem mindenki gyanús, aki él - felelt Levetinczy úr, egy ellenállhatatlan pillantással tisztelvén meg a felíró kisasszonyt.

Levetinczy úr fenegyerek volt.

- Hogyan? - szólt közbe valaki, aki felfogta a jelentős nyilatkozat egész értékét - ön, a védelem jobb keze, kételkedik akkor, mikor az ügyész és a törvényszék már megadták magukat?

Levetinczy úr mosolygott.

- Én mindig kételkedtem - válaszolt. - Kételkedem mindenben, végső leheletemig. Az igazi jogász soha se szűnik meg kételkedni.

- Lássák, uraim - folytatta a nap hőse, elégedetten tartva szemlét figyelmes hallgatóin -, hogy a szóban forgó esetnél maradjunk, ennek a mi dolgunknak még most is van egy kis bibéje. És pedig az, hogy Fritze, aki az egyetlen képzelhető komoly tanú - volt, nincs. Ha Fritze visszatérne, bizonyára minden kiviláglanék, de attól tartok, Fritze sohase fog visszatérni. Ki tudja, hogy a rejtély kulcsa nincs-e örökre eltemetve az Atlanti-óceánban? Ha nincs is, Amerika nem könnyen adja vissza a vendégeit. Kívánom ügyfelünk érdekében, hogy ezzel az eggyel kivételt tegyen, s hogy ha majd Fritze megkerül, akkor, akkor én is megadom magam. Addig azonban engedjék meg, tisztelt uraim, hogy azt kiáltsam: „Éljen a védelem!” S talán nem szerencsétlenség hozzátennem, hogy ha az ügy folyvást homályos is, mi, mi megtettük a kötelességünket.

Dörgő éljenzés volt a válasz az ünnepelt szavaira. Egy úr szamorodnit hozatott, s minthogy a kávéházból a legutolsó idegen is kivonult, a védelem jobb kezét számos szónok éltette. Levetinczy úr meghatottan fejezte ki köszönetét, s szerényen hárította el magától a siker felét, megemlékezve távollevő főnökéről, a „Princ”-ről.

Aztán másról beszéltek. Megeredtek a szokott szőrszálhasogató jogi vitatkozások, melyeket Levetinczy úr elnézéssel vegyes jóakarattal hallgatott. Nem szólt többé egy szót se, csak mosolygott. Így mosolyoghatott Zeusz, Érosz és Hébé kedves kötődésein.

Később azonban elkomolyodott, s annak az embernek a bánatosságával, akit immár untatnak sikerei, átengedte magát a merengésnek. Elnézett a vitatkozók feje fölött, s a régi jó időkön mélázgatva, halkan dudorászni kezdett: „Mikor dédem ifjú volt...”

A déd ifjúsága s a Levetinczy úr későn kelése szerves összefüggésben álltak egymással, s másnap már fél tíz felé járhatott, mikor az irodában megjelent. Egy kissé tartott tőle, hogy fogadtatása nem a legszívesebb lesz, de - legnagyobb meglepetésére Károly sugárzó arccal jött eléje, s azzal fogadta, hogy:

- Tudja-e, mi újság?

- Nem én.

- Az, hogy a mi Fritze barátunkat Hamburgban elfogták, s pár nap múlva szerencsénk lesz színről-színre látni. Nézze.

És mutatta a sürgönyt, melyet a bíró épp most küldött át hozzá.

Levetinczy úrnak majd leesett az álla bámulatában. Nem tudta, azon csodálkozzék-e inkább, hogy az események ennyire siettek őt megcáfolni, vagy azon, hogy a Princnek ez a sürgöny ilyen gyerekes örömet okoz? Ha a főnyereményt üti meg, nem örülhetett volna jobban.

De hát mi köze ahhoz a leányhoz?!

5.

- Szabad?

- Ki az?

- Én, Szombathy.

- Rögtön, ügyvéd úr... Bocsánat, nem vártuk ilyen korán.

- Ó, előrelátható volt, hogy a tárgyalás nem fog sokáig tartani.

- Egy pillanatnyi türelmet kérek csak, azonnal fel vagyok öltözve.

Alighogy mondta, Károly már hallotta is a lépéseit.

A kulcs megfordult a zárban, s Irén mosolyogva nyitott ajtót.

- Ne tessék azt hinni, hogy délig alszom. De ma már harmadszor csinálok toalettet, mintha nagyúri hölgy volnék. Képzelje, alig használhatom a ruháimat. Kifogytam belőlük a... szóval, mialatt nem voltam itthon.

És kezet nyújtott neki.

- A mama talán elment hazulról?

- Igen, de azonnal itthon lesz. Csak jöjjön be bátran.

- Nini, az én arcképem!

- Képzelje, a mama vette. Tudja-e, hogy a mama beleszeretett önbe?

- Igazán, nem gondoltam volna. Hanem arra emlékszem, hogy egypár héttel ezelőtt megfojtott volna egy kanál vízben.

- Igen, mikor először találkoztak.

- S megtudta a kételyeimet, vagy jobban mondva: az aggodalmaimat?

- Ó, azóta már nagyon megbékült önnel.

Egy pillanatra elhallgattak. Azután ismét Irén szólalt meg, de halkabban, mint előbb:

- Miért nem mondja, mi történt? Elítélték?

- El.

- Tíz esztendőre? Tizenötre?

- Életfogytiglan.

- Ó, a szerencsétlen! Életfogytiglan börtönben lenni... Brr!

És idegesen rázkódott össze. Aztán a tükörbe nézett, s ott felejtette a szemét.

- Előrelátható volt - folytatta Károly -, hogy ez lesz a sorsa. Mióta a Fritze vallomását felolvasták előtte, maga is tudta, hogy el van veszve. Ettől fogva épp olyan levertté, szinte érzéktelenné vált, mint amilyen féktelenül szenvedélyes és eszeveszetten tomboló volt előbb.

- Emlékszik rá, mikor a házmester esküt tett rá, hogy ő volt az, akit éjjel a folyosón látott?!... Nem tudom, mennyiért nem adnám, ha ezt a jelenetet nem kellett volna látnom.

- Hát még mikor az ápolónő azzal a fölfedezéssel állt elő, hogy a rejtelmes éji alak sötét ruhában volt!

- Jaj, ne is beszéljünk ezekről a rettentő jelenetekről!

- Az utolsó időben nagyon megszelídült, s ma alig lehetett a szavát hallani. A védője se volt sokkal beszédesebb. A hamis vád dolgában nem is védekezett, csak azt iparkodott kimutatni, hogy a gyilkosság ténye nincs bebizonyítva. A törvényszék azonban más véleményen volt.

Megint elhallgattak. Irén fölkelt, odament a nagy álló tükörhöz, s megigazította a haját, mely pedig rendben volt előbb is. Aztán lassan fel s alá járva a szobában, így szólt, mintha magának beszélne:

- És most, miután minden rendben van, üljünk bele a vagyonba, mely két embernek okozta a vesztét. Vagy, ha ez nem tetszik, feküdjünk le és haljunk meg éhen.

Károly nagyon megörült ennek a - nem közönséges érzékenységre valló - keserűségnek, de úgy tett, mintha megbotránkozott volna rajta:

- Mi jut eszébe?! Csak nem kezd el tépelődni, hogy vajon elfogadja-e jogos tulajdonát!...

- Pedig azt cselekszem. Egy csöppet se tesz boldoggá ez az én jogos tulajdonom. Ugyan szép tulajdon! Hogy egyszer végre valamim lehessen, két életnek kellett elpusztulnia. Mert annyi bizonyos, hogy ha akaratom ellenére is, ezek mind a ketten az én áldozataim. Ha annak a szegény vén embernek nem támad az a szerencsétlen ötlete, hogy belém szeressen s nekem szánja a vagyonát, talán még ma is élne; s ha ez a boldogtalan teremtés nem félti oly szörnyen ezt a vagyont, mely joggal csak rá nézhetett, nem sodródik a romlásba, hanem élne szépen, tisztességben.

- De hát tehet ön minderről?

- Hogy nem tehetek róla, ez meglehetősen sovány vigasztalás. Azért, ha valaha betévednék abba a rettentő emlékű házba, s még egyszer látnám azt a karosszéket, melyben az én szerencsétlen jótevőm olyan félénken óvta szellőtől, hidegtől, szegény, nyomorult kis létét: csak az jutna eszembe, hogy ha ez a szék üres, azt az én szép szemem okozta. S ha birtokomba venném, amit a törvény nekem ítél, ahányszor hozzányúlnék egy pohárhoz, egy székhez, egy gyertyatartóhoz, mindig arra kellene gondolnom: akit ez a pohár, ez a szék, ez a gyertyatartó a természet jogán megillet, börtönben szenved, életfogytig, örökkön örökké, én ellenben békén gazdasszonykodom, nem látok bajt, szükséget, rendelkezem, intézkedem, s örülök a létnek - mert nekem szép szemem van. Ó, hogy nincs senkim, aki durva munkát bízna rám, aki megdolgoztatna reggeltől estig, de megadná az én tisztességes, édes kenyeremet!

Károly elég jó ember volt, de most, kivételképpen, nagyon tudott örvendezni ezeknek a könnyeknek.

- Mit szólna hozzá - kérdezte a leánytól -, ha én segítenék önnek megtalálni ezt a kenyeret is?

A leány megállt előtte, s ráfüggesztette azt az akaratlanul is gonosztevő, rovott múltú szempárt.

- Mit szólnék hozzá? Nem szólnék hozzá semmit, hanem megcsókolnám érte a kezét, s örökkön hálás szolgálója volnék.

- Ne felejtse el, hogy ez a kenyér meglehetősen száraz kenyér. Volna bátorsága, s különösen volna kitartása: egész nap robotolni, nehéz munkában, pusztán a betevő falatért?

- Kísértse meg: volna-e kitartásom?!

- S rá tudná szánni magát, hogy napjában nyolc órát vesződjék maszatos házmestergyerekekkel, ábécét oktasson sziklakemény fejeknek, csak azért, hogy ha beesteledik, konyhamunkára fogja ezt a fehér, dologtalan kezet?

- Hogy rászánnám-e magamat? Ó, mily örömmel!... El se tudja képzelni, mily boldoggá tenne, hogyha meg tudnék élni abból az árva, nyomorult kis tudásból, amely akármilyen szegényes, mégis csak az enyém!...

- S vissza tudná utasítani az örökölt vagyont ezért a semmiért?

- Már megtettem. Itt a kezem rá. Ez a dologtalan kéz.

- Ne ígérjen semmit. Majd meglássuk.

- Majd meglássuk.

- De mit szól mindehhez az édesanyja?

- Kérdezze meg tőle, mert íme, már jön.

6.

Hat esztendővel később, egy borongós csúnya téli reggel, Károly nagy munkában volt. Pakolt.

Nesztelenül, lábujjhegyen sürgölődött egy nagy bőrláda meg két kis táska körül; koronként, mint egy tolvaj, meg-megállt és hosszan hallgatózott: vajon nem kapják-e rajta?

Nem kapták rajta. Körös-körül mindenféle mélységes csönd. Károly elmosolyodott, és így beszélgetett magában:

- Mire fölkel, minden be lesz pakolva, s én eldicsekedem vele, hogy: tessék, magam is tudtam boldogulni. Az igaz, hogy nagy munka volt, de íme, mindjárt megvagyok nélküle is. Persze azért ki fogok kapni, de mindegy. Akármilyen ügyetlen vagyok is, mégis sikerült kijátszanom... Hogy ő ezt nem engedi!... Majd, hogy még beteggé tegye magát!

Leszorította a láda tetejét, s aztán ráült, mint egy zsivány a kincseire. Odakint világosodni kezdett.

Elfújta a gyertyáját, s kitekintett az ablakon.

- Teringettét, még elakadok az úton!...

A hó egész éjjel esett, s hajnal óta fagyos szél süvöltözött végig a körúton. A hőmérő a zérus alatt járt, s a műkedvelő utcaseprők, akik violaszínre gémberedett arccal fogtak a munkájukhoz, térdig jártak a frissen esett hóban. Károly láthatta, hogy a kutyát is kár volna kiverni az utcára.

- Pedig már olyan régen nem láttam őket!... - tanakodott magában. - S ha most elmaradok, ki tudja, mikor jutok hozzá megint, hogy három napra elmehessek?!... Eh, mégiscsak megyek! A legrosszabb, ami történhetik, az, hogy egy-két órára megreked a vonat. Hát ez se lesz valami rettentő szerencsétlenség.

Körülnézett a szobában: csakugyan kész volt mindennel. Aztán egy pillantást vetett az órájára; hamarább elkészült, mint hitte volna.

- De hisz még szundikálhatok is egy kicsit!... Brávó, annál jobb.

Ledőlt a kanapéra, s meggyújtott egy cigarettát.

- Százat egy ellen, hogy ki fogok kapni - nevetett magában.

S előre örvendezett neki, micsoda jelenet lesz abból, ha majd kisül a turpisság. Büszke volt a csínyjére, mint egy merész, hősi elhatározásra.

- Károly! Alszol?

Valaki bedugta fejét az ajtón.

Károly felugrott a kanapéról.

- Én? Dehogy, csak titeket nem akartalak felkölteni.

- Már fel is öltöztél?!... De hisz van még elég időd! Nini, hát ez mi? Talán csak nem jutott eszedbe, hogy nélkülem pakolj be?!

Károly nevetve ölelte meg a zsémbelő asszonykát.

- Majd bizony, hogy beteggé tedd magad!... Aztán, hogy mehettem volna el nyugodtan, ha előbb azt látom, hogy te itt hajladozol... Látod, te nem gondolsz eléggé...

- Csitt! És ne fojts meg a csókjaiddal.

- Köhögött még Irénke az éjjel?

- Nem, jó éjszakája volt.

- A többi is alszik még?

- Mint a bunda. Az előbb, mikor csengettek, Jánoska felébredt, de elaltattam megint.

- Hogyan? Csengetett valaki? Nem hallottam.

- Egy levelet hoztak; az van ráírva: sürgős.

- És azzal is téged vernek fel, szegény Irénem?!...

- A lány vette át, s nem tudta, beküldje-e hozzád az öreg Gyurit. A levelet egy törvényszéki szolga hozta, aki erősködött, hogy keltsenek fel. De én nem engedtem, hogy háborgassanak.

- Igazán furcsa gondolat hajnalban riogatni az embereket. Hol van az a levél?

- Itt, a szobámban.

Átmentek az Irén szobájába, mely mióta a gyerekek köhögtek, inkább hasonlított kórházhoz, mint a családi boldogság fészkéhez. Az alvó apróságok előtt hosszú tanácsot tartottak, s Károly végre is megfelejtkezett a levélről. Mikor Irén, akinek véletlenül a keze ügyébe akadt, figyelmeztette rá, már semmit se tudott róla.

- Miféle levél? Vagy úgy?!

Aztán feltörte és elolvasta. Ez volt benne:

Kedves barátom!

A minden embertársat megillető szánalom címén, az emberség nevében zavarom önt, és kérem, bocsássa meg, hogy legédesebb álomból görgettem fel, de nincs más választásom, mert késő éjjeli órában, mikor ezeket a sorokat írom, mégse akarnám zaklatni.

Egy asszony, aki a rabkórházban halódik, mindenáron beszélni óhajtana önnel. Állítólag fontos közölnivalója van. Ez a közölnivaló ugyan aligha fogja önt érdekelni, de mégse tagadhatom meg tőle, hogy értesítsem önt, mert alkalmasint ez az utolsó kívánsága. A tüdővésznek a legvégét járja; s úgy látszik, már csak pár órát élhet.

Nagyon meglehet, hogy ön már halva találja; mindenesetre bocsánat az alkalmatlanságért.

Híve

Kálózdi

Károly nem volt érzelgős kedvében. Bosszankodva nyújtotta át a levelet Irénnek s azt mondta neki:

- No nézd, micsodákkal nyaggatják az embert.

Irén megnézte az aláírást.

- Kálózdi! Ki ez a Kálózdi?

- Az ügyész. Nem emlékszel rá? Volt nálunk vagy kétszer.

Irén nem emlékezett erre az úrra. Elolvasta a levelet, s azt kérdezte az urától:

- Nos, elmész?

- Az ördög tudja, mit tegyek. Ha nem megyek el, egész nap nem lesz nyugtom. Képzelődni fogok, hogy isten tudja, miféle szerencsétlen akart hozzám folyamodni. Pedig fogadok, ez is afféle derék öreg hölgy, mint a múltkori rablógyilkos, aki töredelmes gyónást kívánt tenni. Kell is nekem az ő gyónásuk!

Megnézte az óráját.

- Ha pedig elmegyek, akkor biztosan lemaradok a vonatról. Egy óra kocsin oda-vissza, fél óra a gyónásra, hát még, míg a vasúthoz kiérek!... Persze, hogy lemaradok.

- Végre elmehetsz az esti vonattal is.

- Mondjak le egy fél napról, mikor úgyis olyan kevés az időm! Az ember egyszer láthatja az anyját egy esztendőben, s még ilyenkor is fussak-jöjjek! Már úgy örültem ennek a rég várt alkalomnak, s most megakaszt ez a haldokló. Bánom is én a haldoklókat! Haljanak meg békességben, s hagyjanak békében engem is.

- Ó, Károly, hogy beszélhetsz így?!

- Aztán kérlek, még az is megeshetik, hogy hiába maradok le a vonatról. Fogadni merek, hogy mire odaérkezem a haldoklóhoz, a haldokló már halott...

- De hátha még él?!...

- Te is azt hiszed, hogy el kell mennem? Hogy ez szent kötelesség vagy micsoda?

- Azt hiszem, nyugodtabban utaznál el, ha teljesítetted a kívánságát. Különben, amint gondolod.

- Jól van hát, Isten neki. Küldj kérlek, kocsiért. Pedig talán okosabb volna az első gondolatomnál maradni, és nem menni el. Könnyen megtörténhetik, hogy valami bosszúság ér. S annyi már bizonyos, hogy egy fél napot elvesztettem.

- Marad még két egész napod meg egy éjszakád. S ezzel a fél nappal is tovább maradsz itthon.

Károlynak volt igaza: csakugyan okosabb lett volna nem menni el. A hindu azt mondja: „Ne menj sehová, mert nem tudod, mi vár rád.”

7.

Az ajtó megnyílt, s a haldokló, egy utolsó erőfeszítéssel, fölemelte a fejét, hogy lássa, melyik érkezett meg: a pap-e vagy az a másik?

Mikor meggyőződött róla, hogy: az a másik... - valami sohasem érzett, pokoli gyönyörűség futott végig hideg tagjain. Egy pillanatig azt hitte, hogy meg fog gyógyulni.

- Végre!

Károly közelebb lépett hozzá, hogy jobban hallja a már nem tiszta beszédet, s az emlékeiben keresgélt: vajon mikor látta ezt a szerencsétlent.

A haldoklókkal is úgy van az ember, mint az újszülöttekkel: egyik olyan, mint a másik, alig lehet megkülönböztetni őket. Károly nem ismerte meg a vázalakot.

A rabkórház embere, aki Károlyt bevezette a cellába, letette lámpáját az egyik sarokba, s az ajtónál várakozott.

- Nem ismer meg? - kérdezte a haldokló.

Károly intett, hogy: nem, nem ismeri meg.

- Nem csodálom; megvénültem egy kicsit. Én vagyok az az asszony, akit ön hat esztendővel ezelőtt elítéltetett, az úgynevezett Barcsiné. Emlékszik még erre a névre? Igen? Annál jobb. Küldje ki azt az embert.

Valami buta megdöbbenést érzett, talán csak azért, mert nem gondolt rá, hogy ez lehet az, aki hívatta. Szerette volna ott tartani azt az embert, aki bevezette; hirtelen úgy rémlett neki, hogy ez a kísérő még megoltalmazhatja valami nagy, nagy veszedelemtől, mely ebben a sötét cellában leselkedik rá. De a hamis méltóságérzet csodákat műveltet még a gyávákkal is; összeszedte minden férfiasságát, s elküldte az embert.

- Tudtam, hogy el fog jönni - kezdte Barcsiné. - Ez a legkevesebb, amivel tartozik nekem; nekem, akitől elvette a vagyonomat, a szabadságomat, az életemet. Van Isten az égben: a bosszúmat már nem vehette el. Tudtam, hogy el fog jönni.

Károly úgy tett, mint aki türelmetlenkedik; aminthogy csakugyan szeretett volna már odakünn lenni.

- Nagyon bőbeszédűnek talál? Hagyja meg nekem ezt a kis mulatságot; utoljára történik. Holnap, ha szíves lesz ismét meglátogatni, annyit se fogok önnek mondhatni, hogy: jó napot. Különben nem sokáig veszem igénybe az idejét. Amit mondani akarok, rövid.

Károly arra gondolt, hogy talán a legokosabb volna oda se hallgatni, csak egyszerűen helytállni és másfelé gondolni, amíg amaz beszél. De nem tudta megállni, hogy ne hallgasson oda.

- Amit mondani akarok, ügyvéd úr, mindössze ennyi. Dögrováson vagyok, egy-két óra múlva kiköhögöm a lelkemet. Ha eddig nem hitte, most már elhiheti, hogy igazat beszélek. A sír szélén senki se hazudik. S én esküszöm önnek a lelkem üdvösségére, hogy ártatlan voltam abban a bűnben, amelyért elítéltek. Úgy legyen nyugodalmam a sírban, mint amily igaz, hogy a testvérbátyámat nem én gyilkoltam meg, hanem az a lány, akit ön megvédelmezett. Ártatlanul ítéltek el, s ön volt az, aki elítéltetett. Ön volt, aki megrövidítette ezt a nyomorúságos életemet. Legyen átkozott örökre!

Aztán visszahajtotta fejét a rossz vánkosra, s nem törődött többet az előtte állóval. Nem szólt többé egy szót se, csak nyöszörgött.

Károly nem tudta, hogyan került ki a rettentő cellából. Csak arra emlékezett, hogy majd megfúlt, míg végig tapogatódzott a végtelenül hosszú folyosókon. Egyszer el is tévedt, s beletelhetett egy negyedóra, mire a szabadba jutott.

Odakünn azonban rögtön magához tért. Az éles, friss levegő felkorbácsolta már-már megaludt vérét, s a bágyadt napsugár, mely a havas világot itt-ott megaranyozta, mint az élet híradója köszöntötte.

Elküldte a kocsiját, és gyalog ment haza.

Micsoda ostoba bosszú! - beszélgetett magában, s nem vette észre, hogy egy ismerős üdvözölte. - Mintha gyerek volnék, akit olyan könnyű megriasztani! Persze, az az élelem, amelyet a börtönben kapott, nem ízlett a jó asszonyságnak, s gondolta magában: jó, majd egyszer megfizet érte. Azzal szépen befőzte a bosszúját. Elég lelkierőre vall, hogy annak idején fel is tudta tálalni, de az ilyen erős lelkek engem nem ijesztenek meg. Nekem hajókötélidegeim vannak, tisztelt asszonyság, s a kísértetes jelenetek nincsenek rám semmi hatással. Amit tudok, azt jól tudom, s a tények ellen hiába kapálózik a legagyafúrtabb bosszú is. Persze, a haldokló szava! Mintha nem bizonyult volna be akárhányszor, hogy a haldoklók is hazudnak, sokszor mások érdekében is, de legtöbbször bosszúból! Ostobaság! Menjünk tovább.

Megállt s végigolvasta a színlapot! Nem volt színházban már egy fél év óta.

Aztán eszébe jutott, hogy az esti vonattal el fog utazni, meglátogatni az anyját, aki a leánytestvérénél lakik.

- Annyi bizonyos - szólt magában bosszúsan -, hogy sikerült elrontania a napomat, s a hitvány bosszúállásnak mégis van annyi hatása, hogy az örömömet egy percre megzavarta. Eh, mit! Holnaputánra már elfelejtem az egész esetet!

Megnézte az óráját.

- Ezért csakugyan nem volt érdemes lemaradnom a reggeli vonatról. De mindegy. Régi dolog, hogy a legnagyobb bosszúságunkat a jószívűségünknek köszönhetjük.

Hazaért, s lassan felballagott a lépcsőn. Most vette észre legelőször, hogy anyósának igaza van, az első emelet kissé magas.

- Nos, mi történt? - kérdezte Irén, amikor benyitott hozzá.

- Mi történt volna? Ami máskor. Ostobaság volt elmennem.

- Valami kellemetlenség ért?

- Nem értem, mért vágsz olyan aggodalmas arcot. Miféle kellemetlenség érhetett volna? Láthatod, hogy itt vagyok. Egy közönséges komédiához hívtak, mint már akárhányszor.

- Bosszúsnak látszol!

- Csak nem jöhetek táncolva egy haldoklótól?! Különben, mit érdekel téged ez az egész dolog?!

- Bocsáss meg, azt képzeltem, valami bosszúság ért.

- Világos, hogy nem nagy gyönyörűségemre szolgált a dolog. Mintha bizony az ilyen jelenetek akárkit is mulattatnának. Mondom, ugyanaz a komédia volt, mint a rablógyilkossal. A különbség csak az, hogy ez nem jajgatott, hanem átkozódott. És most, ha úgy tetszik, beszéljünk másról.

- Amint akarod.

Aztán egyébről beszélgettek.

De Irén előtt oly különösnek tűnt fel a férje tekintete, hogy nem tudta elfojtani ezt a kérdést, mely már egy óra óta kísértette:

- Mi bánt téged, Károly? Ugye, annak a rabnak az átkozódásai?... Ki volt az a rab?... Mondd el, édes kis férjem!

Károly egy pillanatig rémülten meredt rá; majd indulatosan pattant fel.

- Mit törődsz vele? Csak nem fogok neked beszámolni a peres ügyeimmel is?! Maholnap már beleavatkozol minden ügyembe, a számadásaimba, könyveimbe, a periratokba...

Aztán belátta, mennyire igazságtalan volt, s igyekezett jóvá tenni az elkövetett hibát. Magához vonta a feleségét, és megcsókolta.

- No, ne haragudjál, édes angyalom, de látod, vannak dolgok, amelyek nem arra valók, hogy az asszonynak kedveskedjünk velük. Te azt nagyon jól tudod, hogy imádlak. Elégedjél meg ezzel a tudattal. Légy szép, légy vidám, légy jó anyja a kis gyermekeinknek. A gondokat, a pörlekedést hagyd nekem egészen.

És rajta volt, hogy maga is vidám legyen.

Délig sikerült is a dolog, de ebéd alatt Irén egy ártatlan szava mindent elrontott. Azt kérdezte az urától, hogy rendben van-e a poggyásza, nem felejtett-e ki valamit.

Károlyon hirtelen megint kitört a rosszkedv.

- Ugyan miért akarod olyan szörnyen, hogy elutazzam? Azt képzelné az ember, alig várod, hogy ne legyek itthon!

Majd csendesebben hozzátette:

- Olyan bizonyosra veszed ezt az utazást, mint a halált. Pedig most már nagyon habozom, hogy elmenjek-e. Mi ez a harmadfél nap? A jövő héten, meglehet, négy napot is szerezhetek magamnak.

S csakugyan nem ment el. Arra gondolt, hogy ezt a makacs rossz kedvet nem viszi haza az édesanyjához. Majd, ha kiheverte az egészet, akkor utazik.

Irén nem szólt semmit, de elgondolkozott egy kissé, s amint lassanként ő is átengedte magát a férje hangulatának, egyszerre összerázkódott. Félelem fogta el, vad, ösztönszerű félelem, félelem valami iszonyatos dologtól, amelyet maga se tudott elképzelni. Éjjel szorosabban húzódott a gyermekeihez, s csak a hajnal oszlatta el rémképeit.

8.

Károly föltette magában, hogy holnapra már el fogja felejteni az egész ostobaságot, hanem azért másnap az volt az első dolga, hogy két tárgyalás között egy kis vargabetűt csinálva, elment oda, ahol tegnap járt, megtudni, vajon a rabnő csakugyan meghalt-e.

Igenis, meghalt, miután jól elvégezte a dolgát. A nagy udvaron kérdezett meg valakit, s az illető rámutatott az udvarnak arra a sarkára, mely a B kapuval szomszédos:

- Éppen ott viszik, ni!

Károly odapillantott, s csakugyan észrevette a két halottvivő szolgát, akik ebben a percben pihenőt tartottak. Egyikük azon erőlködött, hogy a nagy szélben meggyújtsa a pipáját, s szorgalmasan dobálta el az elaludt gyufákat; a másik a koporsón ült, s egy krajcáros újságot olvasott.

Károlyt az első pillanatra bosszantotta ez a látvány, s a szíve rejtekéből ez a pokoli, kénkőszagú gondolat füstölgött elő:

- S micsoda gúnyja volna a sorsnak, ha mégis ártatlanul halt volna meg, míg az igazi...?!

De nyomban elölte ezt az istentelen ötletet, s fellázadva önmaga ellen, valami sötét elégtételt keresett ebben a látványban, mely az imént bántotta:

- Úgy! Dobálják előre-hátra holt tetemedet, hajigálják szét a tagjaidat, tiporják szét a csontjaidat, amint te széttiportad az én szívemet!...

Majd megrémülve űzte el magától ezt a gondolatot is:

- Mit átkozódom itt magamban, mint egy vén kofa?! Vagy hamarjában elment az eszem?! Mintha bizony ennek a szerencsétlennek a mérgezett nyila fölért volna a szívemig?!... Mintha a vitriol, melyet szememnek szánt, megvakított volna, s nem folyt volna szét a lábam előtt?!... Nem, boldogtalan teremtés, nem volt hatalmad fölöttem! Nyugodjál békén, nekem nincsenek átkaim.

S egyre erősítette magában, hogy esze és szíve szilárd, mint hite az Istenben.

Nincs jobb, mint az imádság. Ha az ember sokáig ismétli a szavakat, a lelke is rátér arra az ösvényre, melyet a szó követ. A beszédünk s gondolatunk olyan, mint két régi szerető, akik összevesznek, sokszor hajba is kapnak, de mégis mindig csak egymáshoz szítnak.

Délben olyan vidámnak és elevennek látszott, hogy Irént helyrevigasztalta. Csak egy-egy percre komolyodott el, olyankor, mikor az élénksége már majdnem átragadt Irénre is.

Úgy volt, hogy késő estig elmarad, egy olyan ügyben, amelyet már régóta halogatott. De a kúriai bírót, akihez ment, nem találta otthon, s jóval korábban tért haza, mint képzelte.

Ahogy benyitott az előszobájába, nagy zsivaj ütötte meg a fülét. A lárma közepett a felesége csengő kacagását hallotta, s ami sohse történt meg vele, most megijedt ettől a vidám hangtól.

Micsoda zsivaj ez?

Igaz, hisz gyermekbál van nála! A vendégek négy apróság, akik a házban laknak, meg szomszédasszonyunk, a szép kis doktorné.

Vajon miről beszélgethet a két asszony, hogy a jókedvük hangosabb a gyerekek zsivajánál is? Miért ez a szertelen vidámság?

Egy csepp híja volt, hogy a kulcslyukhoz nem hajolt, hallgatózni. De elszégyellte magát, s bement az irodájába.

A hancúrozás víg zaja ide is behatolt hozzá. Máskor ez volt legkedvesebb zenéje, s a tolla vígabban percegett, míg a zsivaj hangzott. De ma bántotta ez a csengő hang; a reggeli jelenet, úgy látszik, idegessé tette egy kicsit.

- Micsoda boldog léhaság! - dünnyögött magában. - Sejtelme sincs a gondjaimról, bosszúságaimról. Ha ezer esztendeig él, akkor se fogja gyanítani, hogy az élet nem tréfa, hanem nagyon is komoly dolog.

De rögtön eszébe jutottak az álmatlan éjszakák, melyeket Irén beteg gyermekei ágya mellett töltött. A néma, apró önfeláldozások, melyek csak igénytelenebbek, de nem kevésbé érdemesek, mint a pompázó hőstettek. Eszébe jutottak a meglehet kicsinyes, de annál boldogabb emlékű kedveskedések, melyekkel Irén annyiszor sietett megtagadni a saját kényelmét az övé érdekében, aztán az oly édes szerelmi engedések és az örökkön emlékezetes szerelmi fellobbanások.

És kedve lett volna berohanni hozzá, bocsánatot kérni tőle, s megvallani, hogy megbántotta gondolatban, csókkal borítani el a ruhája szegélyét, és kisírni magát ott a lábánál.

- De hát mi bajom nekem tulajdonképpen?! Mi ütött hozzám, mi rontott meg így?!

- Ez már a kétség! - sípolt el füle mellett egy csúfondáros hang. - A kétség, a rettentő kétség; óvakodjál tőle!

Nem, nem - biztatta egy másik hang -, ez csak idegesség. A képzelődés gonosz játéka, mely koronként megcsúfolja a munkában elernyedt, fáradt szervezetet. Vannak a képzelődésnek ily rút játékai. Az ember hangyamászást érez a talpában, lehetetlen fájdalmaktól kezd fuldokolni, s elhiteti magával, hogy ez már a halál. Pedig dehogy a halál. Nemsokára elfelejti az egészet, s tíz év múltán nevetve gondol arra az időre, amikor azt hitte, hogy végrendeletet kell csinálnia. Vannak ilyen bajok, de ezek a bajok egy hét alatt elmúlnak. Elmúlik majd ez is.

Igen, igen, mindez csak idegesség. Hogy is lehetnének kétségei? Hisz ez annyit jelentene, hogy megőrült. Csak bolond hisz a lehetetlenségekben. És ez az. Ki hinné el ép ésszel, hogy az, aki hat esztendeig áldott jó anya és mintafeleség volt, valaha méregkeverőnő lehetett! Méregkeverőnő ez a nyárspolgár asszonyka, akinek a gondolatai sohase terjedtek túl a gyermekszobán, aki soha tudni se akart a nagyvilág lármájáról, azokról az élvezetekről, melyek a vétkezőknek örök vágyai, aki kétségbeesik a szomszédasszony baján, s aki megsiratja a regényhősnőket! De hisz, aki ezt lehetőnek tartja, azt egyenesen a Lipótmezőre kell szállítani! A dolog még képzelgésnek is otromba, s az ötletét csakis az magyarázza meg, hogy képzeletünk egy sebes, széles medrű folyó, mely minden szennyet magával sodor.

Persze, hogy csak idegesség az egész.

Már pedig az idegességnek csak egy gyógyszere van: az, ha az ember egy cseppet se foglalkozik a bajával. El kell foglalnunk magunkat valami mással, s nemsokára azt tapasztaljuk, hogy az egész baj eltűnt nyomtalanul.

Leült az íróasztalához, hozzáfogott egy fellebbezés megírásához. Mikor elkészült vele, végigolvasta, s kénytelen volt megvallani magának, hogy ennél silányabb munkát sohase végzett világéletében.

9.

Egyszer, késő éjjel, miután négy vagy öt óráig nyugtalanul hánykolódott az ágyában: az éjszakai feketeségben, amint nem szégyellte ledobni magáról a takaróját, nem szégyellte leleplezni önmaga előtt azt a titkos gondolatát se, hogy lehetetlenség nincsen, semmi se lehetetlen.

Eszébe jutottak az összes madonnaarcú gonosztevők, akiket valaha látott, s azok is, akikről csak hallott vagy olvasott. Eszébe jutottak a szörnyű hitszegések, a felháborító csalások, a gyalázatos és jól eltitkolt házasságtörések, melyeknek valaha bűntársa vagy legalább tudója volt, eszébe jutottak azok az ismerősei, kiknek a szülőiről rémes bűnöket tudott, ezek a gyanútlanságban élő lények, s a vak férjeknek egész serege.

És mindezek az emberek majdnem kivétel nélkül derült, boldog arccal jártak a világban, árnyéka nélkül a gyanúnak, hogy a hozzájuk tartozókkal a gyalázat egy pókhálójában élnek, mely társadalmi helyzetüket mindörökre meghatározza, nem sejtve, hogy akit a karjukon hordanak, ocsmány árulást követett el vagy követ el mindennap az ő tisztességük ellen, nem álmodva, hogy egy sötét, lappangó vád kíséri minden lépésüket, akármerre mennek, akárhogy viselkednek. Azok pedig, akik ennek a gyalázatnak a szerzői voltak, nyugodtan kapaszkodtak ezeknek a falusi ártatlanságoknak az erős karjába, abban a tudatban, hogy a zászló fedezi az árut, s mindig annál többet adtak a tisztességre, minél messzebb volt tőlük ez az elveszett paradicsom.

Soha senki se találkozott, aki a gyalázat sleppjét, mellyel végigsöpörték az utcát, letépte volna róluk, s arcába vágta volna hályogos szemű kísérőiknek. Nem tudott esetet, hogy valaki felnyitotta volna a szemét ezeknek a boldogtalanoknak, akiknek egyedüli szerencséjük az volt, hogy nem láttak, nem tudtak, nem hallottak.

Ó, igen, minden lehetséges, az ártatlan tekintet csalfasága, a madonnaarcok titokzatos, megérthetetlen árulása, a szent képek gyalázata, minden, minden...

... Aztán tovább kaparta a sebét, hogy meggyógyítsa.

Igen, minden lehetséges, csakhogy az a minden, amitől ő reszket, az, aminek a gondolatára is hideg verejték ül az arcára, ha lehetséges is, de nem igaz!

Nem igaz, nem igaz. Az esze még ép, és tisztán hallhatólag súgja a fülébe, hogy nem igaz. Szerencsére, van a birtokában valami, ami nem engedi, hogy az őrülésnek adja át magát: egy halom papiros, melynek minden sora az arkangyalok harsonájával zengi túl a szörnyű agyrém kísértő suttogását. A tények, a tények!

Kilopózott az ágyból, s mezítláb, tolvajléptekkel, vigyázva osont át az irodájába. Az ajtót nesztelenül sikerült betennie; s a kulcs is zörej nélkül fordult meg a zárban.

Aztán meggyújtotta a lámpát, s egy zárt fiókból előszedte azokat a bizonyos iratokat. Megvolt az egész csomó, kék szalaggal szépen átkötve. Nem hiányzott egyetlen papír se; gonosz koboldok nem lopták el a tények egyikét sem.

Olvasni kezdett.

Hidegen, bíráló fejjel, mindent mérlegelve, közömbösen olvasott, mint egy bíró. Ám lássuk hát még egyszer a halott védelmét.

Ó, micsoda valószínűtlenségek! Mennyi ellentmondás, minő durvaszövetű mesék, hány szégyenletes, kénytelen beismerés! Igen, a szörnyű némber ismét benne van a pácban és hiába ficánkol, sehogy se bír kievickélni belőle. Hazugság hazugságra, gyanújel, gyanújelre. Minden látszólag csekély dolog az ő személyénél fut össze s az ő bűnében leli magyarázatát. Ég, föld összeesküszik ellene és minden összecsap a nyaka körül. Minden anyagi bizonyíték őt vádolja, minden tanúvallomás ő ellene szól, minden szó, minden mondat, még az is, amit ő maga mond egy félórával előbb.

És ezzel ellentétben semmi, csak a haldokló szava. Minő haldokló és minő utolsó szavak! Világos, hogy már csupán a bosszú élteti. Talán nem is csak az a vágy, hogy átkozódjék. Hanem egy ördögi gondolat. Miért ne tudhatta volna meg valamiképpen, új foglyoktól, a börtönőrtől - a börtönnek is vannak híradói -, vagy miért ne tudhatta volna meg utóbb a rabkórházban, hogy az egykori védőügyvéd feleségül vette az egykori vádlottat. Bizony, könnyen megtudhatta, s óvakodott elárulni a megátkozott előtt, hogy tisztán tudta mit mond és kinek beszél. Nem is fedez fel semmi új részletet, körülményt vagy gyanújelet; nem tesz egyebet, csak - kiaknázva még a halált is, bizakodva abban, hogy a haldoklás rémes látványa mindig hatással van a babonás lélekre - a haldokló súlyosnak tartott szavát dobja a mérlegbe. Egyszerűen tüzet okádik, mint a sárkány, mielőtt elpusztul.

Igen, minden a halott ellen szól és mellette semmi, csak ez a pár aljas szó, mely a legjobb esetben is a leghitványabb bosszú a világon.

Minden azt vallja, hogy a halott volt a gyilkos. A tények hálózata, a tanúvallomások százai, a bizonyítékok logikája, minden emberi értelem és meggyőződés, ügyész, bíró, maga az Isten is, aki hazugságot küld a boszorkány ajkára, s nyomban megbünteti érte.

De lehet-e azt mondani, hogy nem történhetett az ítéletben tévedés, s hogy a vád olyan kétségtelenül be van bizonyítva, mint bizonyos az, hogy kétszer kettő négy?

Nem.

Rendkívül valószínűtlen, hihetetlen, de nincs kizárva, hogy Barcsiné mégis ártatlan volt.

A meggyilkolt ágyánál elvész a fonál. Nem látni, nem tudni többé semmi bizonyosat: koromfekete éjszakában vagyunk.

Ah, ha csak egy pisla fényt fedezne fel ebben a néma éjszakában! De sehol semmi.

Eleinte látni vélt valamit, de utóbb be kellett ismernie, hogy csak a szeme káprázott.

Így gondolkozott: kétségtelenül csak egy dolog bizonyos, az, hogy a végrendelet nem hamis, mint Barcsiné állította, a végrendelet minden bizonnyal valódi. S ha a rettenetes némber vádjából az első rész okvetlenül hamis, a többi magától következik.

Nem, nem következik magától. Ha kiderült is, hogy hamisításról nem lehet szó: a „többi” még most is sötétségben maradt. Képzeljük, hogy a végrendelet nem volt mélységes titok: a „többi” nagyon érdekében állhatott a várományosnak, mihelyst az ellenség megjelent a házban.

Nem, nem tudni semmit, semmit. És ezeket nevezte volt „tények”-nek!...

Úgy nézett a papírjaira, mint értéktelenné vált bankjegyeire a hajdan gazdag, akit a devalváció koldussá tett. Aztán visszalökte őket a fiókba, s hátrahanyatlott a karosszékében.

És sorra jelentek meg előtte az eddig ki nem hallgatott tanúk: a kételkedés ezer apró koboldja.

Eszébe jutott az első találkozás. Az a titokzatos némaság, az a megérthetetlen csüggedtség és megadás. De hát így szokott tenni az ártatlanság?! Nem. Az igazságtalanul vádolt fölháborodik, kapálózik a végzet ellen kézzel-lábbal, s méltó haragjában az égbe kiált. De nem nyugszik bele a végzetbe, s nem teszi össze a két kezét, mint az, aki már megérett a vezeklésre.

Miért nem kellett neki ügyvéd? Miért kellett hivatalból rendelni őt a védelmére? Úgy gondolkozott, hogy nem segít már rajta semmi ügyvéd? Csak ennyire bízott az igazságban, az ártatlanok szövetségében?!

Aztán az a különös meglepetés, mikor előadta neki a fölfedezéseit! Azt vélte volna az ember, hogy nem akarja elhinni a dolgot. Miért? Hisz, hogyha ártatlan, épp ellenkezőleg, természetesnek kellett volna találnia, hogy végre nyomra jöttek. Majd ugyanakkor az az elfelejthetetlen vad öröm, mely - emlékszik - úgy megdöbbentette!... S mintha egy rejtelmes, sötét mosolyt is látott volna azon a gyönyörű ajkon. Vajon miért mosolygott?

S utóbb az a rideg, ijesztő mondat, mely akkor is oly bántó hatással volt rá! „Ha eladom magamat, nem adom el magamat ingyen.” Azok beszélnek így, akiknek az élete tiszta, mint a forrás?

Meg az a tekintet, mellyel értésére adta, hogy a vén ember szerelmét tudta, észrevette! Nem azt mondta ez a tekintet, hogy: „akire én rápillantok, az el van veszve?!” Ki tudja, talán akarta is, hogy a vén ember belebolonduljon, s az a tekintet, melyet akkor nem értett meg teljesen, ezt is bevallotta?!

Meg a többi, meg a többi.

Ó, ha akkor mélyebben nézett volna ezeknek a kacér pillantásoknak a titkaiba, ha jobban megfigyelte volna ezeket a különös hangokat, ha ügyelt volna minden mozdulatára, minden mosolyára!...

És gyötörni kezdte az emlékezetét újabb és újabb gyanús tüneteket keresve. Az Emlékezet pedig egyre küldte rá a gonosz koboldok vijjogó hadát.

De hát vak volt akkor?

Igen, vak volt; a megbűvölt, megigézett ember szemével nézte azt, akiben csak a vádlottat kellett volna látnia.

Meg volt őrülve akkor.

Vagy most van megőrülve? S mindezek semmiségek, melyeket csak felizgatott képzelete tüntet fel szörnyű dolgok gyanánt? Csak a hitvány Emlékezet hazug tükrében látja így a dolgokat, s valóban nem így voltak? Ha igazán így volt minden, miért, hogy csak most fedezi fel az összefüggést ezek között a semmiségek között, miért, hogy mindezt akkor egy cseppet se találta borzasztónak?!

Nem, nem tudni semmit, semmit.

- Semmit, semmit! - suttogta valami a fülébe, s csak aztán vette észre, hogy a szíve dobogását hallgatja. - Semmit, semmit! - ezt ketyegte a falióra is, egyhangúan, vég nélkül.

Fölkelt, s halkan, óvatosan kinyitotta az ablak tábláit. Odakünn sűrű, kövér pelyhekben hullt a hó, s lassanként elborította a kihalt, széles utcát. Aludt az egész tájék, csak egy vén éjjeliőr oldalgott a szomszéd házak mentén.

Felnyitotta az egyik ablakszárnyat, s kihajolt a szabadba. A rosszul égő lámpától megfájdult a feje, s jólesett neki, hogy a hideg bársonypelyhek lehűtötték egy kissé az arcát.

Egy félóráig is elnézte a hó szállongását. Úgy tetszett neki, mintha ez a sok, sok hó csupa sírdombra szállna le, s eltakarná a múltat egészen, egészen.

Egyszerre összerázkódott, s valami démon szavát hallotta, mely így suttogott hozzá:

- S ha én megadnám neked a bizonyosságot?! Ha elárulnám neked a titkot, melyet már senki se tud, hogy: igen, az, akit oly forrón szerettél, mérget kevert, s mint a halál angyala állt egy szánalomra méltó vén ember ágya mellett, de megmutatnám egyben a múltat teljesen, s látnád, hogy a mandragórának ezt a virágát, melyet az akasztófa tövéből szakítottál le, előtted emberkéz nem érintette, s még csak lehelet se fért hozzá: mondd, ó, Brutus, mit tennél akkor?!... Azt mondanád, ó, Brutus, ezeknek a szállongó pelyheknek: „Hullj sűrűbben, hullj sokáig, és borítsd be a múltakat áthatatlan, vastag szemfedővel! Ne kutassa, ne bolygassa többé senki, mi történt, hogy történt. A holtak jól el vannak temetve, a múlt jól el van földelve, békesség a holtaknak és bocsánat az élőknek!” Aztán könyörögnél az egek urához, hogy küldjön rád felejtést, s talán felejtenél is. A gyilkossággal, ó, Brutus, a legnagyobb szörnyűséggel a világon, meg tudnál te békélni. Más az, ó, Brutus, aminek a gondolatára is hideg verejték ül ki az arcodra! Megmondjam: micsoda? Az a tudat, ó, Brutus, hogy aki nem retten vissza a gyilkosságtól, nem riad meg a bocsánatos bűnöktől sem. Az a meggyőződés, ó, Brutus, hogy ily tökéletes képmutatónak, aki el tudta ásni a legnagyobb vétket, könnyű volt ellepleznie az apró bűneit. Az a kétség, ó Brutus, hogy a halálnak ez a fehér angyala nem volt-e szerelmi találkozók piros arcú tündére is?!... A mérget még csak megbocsátanád, szegény ember, de a csókok gondolatára minden vércsepped a karodba tódul! És minő képek látogatnak lázas álmaidban! A vén ember tisztátalan érintése... hideg vétkezés aljas számításból... lopott, féktelen szerelmek... rejtett szobák bűnei... Meg akarsz fulladni, szegény ember?! Nyisd ki hát a másik ablakot is.

Kinyitotta mind a két ablakát, s fel s alá kezdett járni a szobában. A démon kísérte.

- Az ilyen múltat - suttogott a rossz lélek - nem lehet elföldelni. Az ilyen múlt megmarad a sírig, s ha az alvó ajka nem beszéli ki, megtalálod a jelenben. Bizonyságot akarsz? Keress, kutass, légy százszemű, mint Árgus; amíg ő él, a Múlt itt van, tőled egy lépésnyire.

10.

- Ella - szólt Irén másnap délután a szobalányhoz -, ne menjen sehová, míg haza nem jövök. Nézzen be gyakran a gyermekszobába; ne legyenek egészen az új dadára bízva.

A szobalány kiment, s Irén a kesztyűjét gombolta fel. Aztán menni készült, de visszafordult. Eszébe jutott, hogy levelet írt a sógornőjének; egyúttal azt is bedobja a levélszekrénybe. S keresgélni kezdett az íróasztalán.

- Irén!

- Nini, te itthon vagy?

S meglepetten fordult meg. - Hogy megrezzentél!

- Megrezzentem! Milyen különös szavaid vannak! Csak meglepett, hogy itthon vagy. Azt mondtad, elmész.

- Már visszajöttem. Egyedül mész ki?

- Azt mondtad délben, hogy nem kísérhetsz el. Irénkét pedig még nem vihetem ki.

- Úgy értettem, hogy Ellát nem viszed magaddal?

- Igazán nem értelek. Miért vinném magammal?

- Ahogy gondolod. Mikor jössz vissza?

- Egy félóra múlva itt leszek, csak Wolfhoz megyek, Irénkének ruhát rendelni. De... mintha ellenedre volna, hogy elmegyek hazulról. Ne várjalak meg, míg elkísérhetsz? Nincs valami mondanivalód?

- Semmi. Később se kísérhetlek el. Nagyon sok a dolgom.

- Engem semmi se sürget. Inkább csak azért indultam el, hogy járjak egyet. Ne menjünk együtt holnap?

- Nem, csak menj ma. Lehet, hogy holnap sem érek rá.

- Nagyon sokat dolgozol. Az éjjel is fent voltál.

- Nem tart sokáig. Egy-két nap, aztán vége.

- Valamit akartál mondani?

- Én? Semmit.

- Mikor az imént megszólítottál.

- Csak meglepett, hogy elmész.

- Mi lelt téged, Károly?

- Engem? Semmi. Ugyan mi lelhetne?

- Nagyon sápadt vagy.

- Meglehet, hogy van egy kis gyomorbajom.

- Ne szóljak fel az öreg Vidához? Jó volna, hogyha megvizsgáltatnád magad.

- Nem olyan jelentékeny a dolog. Ha véletlenül rosszabbul lennék, talán majd elhívatom Palayt.

S oldalvást leste, milyen hatást tesz ez a rég nem említett név? Nem tett az semmiféle különös hatást.

- Palayt? Miért Palayt? - kérdezte Irén. - Mikor sohase járt a házunkhoz?!

- Nem szeretem az öreget. A gyerekekkel nagyon jól bánik, de nekem semmi kedvem a szirupjaihoz.

- Akkor sem értem - szólt Irén, kissé elgondolkozva -, miért fordulnál éppen Palayhoz? Nem valami kellemes emlékek kötnek bennünket hozzá. Különben, ahogy gondolod.

Minden megzavarodás nélkül, egykedvűen mondta ezt a pár szót, s nem fordította félre a szemét.

- Nem ragaszkodom az ötlethez - szólt Károly. - De ha kimész, ne hagyd későre, mert estefelé én is el akarok menni hazulról. Szeretném, ha akkorra hazajönnél.

- Itthon leszek, de mondd, Károly... Igazán nem bánt semmi, amit elhallgatsz előlem?

- Semmi. Mi bántana?

Aztán elváltak. Károly úgy tett, mintha a dolgozószobája felé menne, de a küszöbnél visszafordult. Majd óvatosan, halkan kinyitotta az üvegajtót, s utána nézett a feleségének.

Irén elgondolkozva s fejét lecsüggesztve haladt végig a széles, zárt folyosón; ernyőjével végigkopogtatta a mozaikszemeket. Aztán befordult a lépcsőházba, s eltűnt férjének a szeme elől.

Mire leért, Károly is odalenn volt. A cselédlépcsőn szökött le, mint egy zsebtolvaj. Lenn megvárta, míg Irén kilépett a kapun, aztán követte.

Olyan nehezen járt, mint aki nagy, nehéz betegségből lábadozik. De azért nem fogadott kocsit a kémjáratra: a szemérmét még nem vesztette el egészen.

Különben számított rá, hogy Irén se fog kocsiba ülni. Mert, ha kocsit venne, mikor csak egy kőhajításnyira készül: akkor már eleget tudott meg mára. Akkor kétségtelen, hogy titkos útjai vannak, mindegy, akárhová.

Nem, nem vett kocsit. Abban az irányban haladt, amelyet említett, s csakugyan Wolfhoz tért be. Károly föllélegzett. Úgy érezte magát, mint a játékos, akinek mindene kockán van, s akinek egy szerencsés tétel már biztosította a holnapra valót, az életet még egy napig.

De azért várt türelmesen, s úgy látszott, nem hiába.

Irén vagy tíz percig maradt az üzletben, aztán folytatta útját, de nem hazafelé, hanem az ellenkező irányban. Károlynak nagyot dobbant a szíve, s tovább leselkedett a falak mellett, elfúlva, fáradtan, mintha az Ultima Thule-hoz közelednék, a világ másik végéről.

Meg volt írva, hogy nem tudhat meg semmit. Irén hirtelen visszafordult, s Károlynak alig maradt annyi ideje, hogy egy kapu alá rejtőzzék. Amint leshelyéről kitekintett, látta, hogy Irén gyors léptekkel megy visszafelé, a másik oldalon.

- Észrevette, hogy követik! - átkozódott Károly.

Mintha összefacsarták volna a szívét. Íme, a bizonyosság, a rettegve várt bizonyosság ismét kisiklott a keze közül.

De nem, Irén bekanyarodott az egyik szűk utcába, s egyszerre eltűnt, nyilván az első kapun. Mi volt ez? Eltévesztette volt előbb az utcát, vagy csak meggyőződést akart szerezni, hogy a közelben semmi ismerős?

Csak egy percig maradt odabenn. Alighogy Károly újabb őrhelyet talált, karcsú alakja már ismét kibukkant a kapu alól.

Hogy ez nem lehetett találkozó, látnivaló volt. Annyi idő se telt el, hogy azt mondhatta volna a másiknak: „Figyelnek ránk; egy darabig nem jövök.”

S van-e olyan találkozó, ahol a búcsúzás nem kerül percekbe?

Hanem azért megjegyezte a házat, s mikor a kémszereppel fel kellett hagynia - Irén most már egyenesen hazasietett - visszatért tudakozódni.

Megtudott mindent, amit akart. A házban csak négy apró lakás volt meg egy nagy szabóüzlet az emeleten, ahol egész nap ki és bejártak az emberek. Az apró lakások közül három nem lehetett gyanús. Szegény emberek laktak bennük, akik negyed-ötöd magukkal voltak egy szobában. Csak a negyedik lakó keltette fel a kémkedő figyelmét. Ez a negyedik lakó egy fehérnemű-varrónő volt, akinek mintha már hallotta volna a nevét.

Irén csak itt járhatott.

Eszébe jutott a regényekből, hogy a titkolt bűnök szeretik az efféle szomszédságot. Az asszonyok gyanútlanul járhatnak el olyan házba, ahol egy keresett szabó lakik, kivált, ha fehérnemű-varrónő is lakik mellette, aki meglehet, titokban egyéb mesterséget is űz.

Felment valami megrendelés ürügye alatt, de akár rögtön vissza is fordulhatott volna. A gyanúsított lakás csak egy konyhából meg egy szobából állt, s a szoba is tele volt gyermekekkel. Az ilyen helyen nem szokás légyottozni.

Nem lélegzett föl, s nem örvendett a fölfedezésnek. Voltak percei, amikor már nem volt egyéb óhajtása, csak az, hogy valahára vége lenne ennek a gyötrő bizonytalanságnak, akárhogyan is, ha összedől is a világ.