Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. UGH-LOMI ÉS UYA

II. A BARLANGI MEDVE

III. AZ ELSŐ LOVAS

IV. UYA, AZ OROSZLÁN

V. KÜZDELEM AZ OROSZLÁN BOZÓTJÁBAN

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

H.G. Wells

UGH-LOMI
TÖRTÉNET A KŐKORSZAKBÓL

fordította:
Schmidt József

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-632-4 EPUB
ISBN 978-963-559-633-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1920 előtt

a mű eredeti címe:
Ugh-lomi and the Cave Bear

az elektronikus változat az 1925. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító XIX. századi kézzel színezett fametszet
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
UGH-LOMI ÉS UYA

Ez a történet emberemlékezetet meghaladó, történelem előtti időből való, amikor még száraz lábbal lehetett átmenni Franciaországból (ahogyan ma hívjuk) Angolországba és amikor a Temze még atyja, a Rajna, felé hömpölygött szélesen és lomhán, mocsarakon keresztül, egy rengeteg lapályos vidéken keresztül, amely napjainkban víz alatt áll és Északi tenger néven ismeretes. Ebben az ősrégi időben az a völgy, amely ma a Downs tövében húzódik végig, még nem volt meg és a Surrey déli része dombok sora volt, amelyeknek középső lejtői jegenyefenyőkkel voltak benőve és csúcsai az év java részében hóval voltak borítva. E dombsor csúcsainak mai maradványai a Leith Hill és a Pitch Hill és a Hindhead. A dombsor alsó lejtőin - füves térségek alatt, ahol vadlovak legelésztek - tiszafa-, gesztenyefa- és szilfaerdők zöldelltek s a bozótokban és a homályos sűrűségekben szürkemedvék és hiénák tanyáztak és a fák ágain szürke majmok mászkáltak. S még alább, a Wey mentén elterülő cserjés, mocsaras és füves vidéken, játszódott le az a kis dráma, amelyet el akarok beszélni, ötvenezer év előtt játszódott le ez a történet, - ötvenezer év előtt, ha a geológusok jól számítanak.

S abban az időben a tavasz éppoly elragadó volt, mint ma, és éppoly gyors keringésbe hozta a vért. Az alkonyati ég kék volt, fehér felhőhajók vitorláztak rajta és a délnyugati szél olyan volt, mint gyöngéd cirógatás. Az éppen visszatért fecskék föl és alá cikáztak. A folyam melléke fehér boglárkával volt behintve, a mocsaras helyeken buján nőtt a zsázsa és a mahola-zilíz és a kardlevelű sás, és az észak felé mozgó vízilovak - sima bőrű fekete szörnyetegek -, otrombán játszadozva, nehézkesen cammogva ődöngtek ide s tova, bárgyú jókedvvel eltelve s szemlátomást csak azzal az egy gondolattal foglalkozva, hogy posvánnyá változtassák a folyót.

Följebb a folyó partján, ahonnan jól lehetett látni a vízilovakat, apró sárgabőrű lények pocskoltak a vízben. Nem féltek a vízilovaktól, nem néztek rájuk féltékeny és ellenséges szemmel. Mikor a nehéz testek recsegve-ropogva csörtettek át a sáson és ezüstös tajtékká zúzták a víz tükrét, ezek az apró teremtések ujjongtak örömükben és mutogatták őket egymásnak. Biztosan tudták, hogy most már itt a tavasz. „Bolu!” - kiáltották - „baajah, bolu!” Emberi lények szülöttei voltak s a folyó kanyarulatánál vackoltak szüleikkel - egy kis domb tetején, ahonnan füst szállt föl. Vad tekintetű kis fickók voltak. Hajuk kócos volt, orruk tömpe, arcuk lapos és testük (mint egyes gyermekeké ma is) finom szőrpihével volt benőve. Derekuk vékony volt, karjuk hosszú. Fülük cimpa nélkül való volt és kissé hegyes, ami hébe-hóba ma is előfordul. Egészen mezítelen, eleven, apró cigánypurdék voltak, mozgékonyak, mint a majmok, és éppoly fecsegők, noha szókincsük kissé fogyatékos volt.

Szüleik a domb csúcsa által voltak eltakarva a vízilovaktól. Az emberi telep letaposott terep volt óriási fakóbarna páfrányfák között, amelyek alatt a világosság és a meleg érlelte az idei vetést. A tűz füstölgő, világosszürke és fekete széntömeg volt, amelyre az öregasszonyok időről-időre barna leveleket raktak. A férfiak jobbára aludtak, mégpedig ülve, homlokukat térdükre hajtva. Ma reggel jó zsákmányuk volt - egy vadászkutyáiktól megsebzett állat - valamennyiük számára elegendő, úgyhogy nem veszekedtek egymással, s a nők közül némelyek még rágódtak a szanaszét szórt csontokon. Mások leveleket és ágakat gyűjtöttek, hogy a sötétség beálltával újra táplálják vele „Tűz testvért”, hogy nagyra nőjön és megerősödjék és megvédje őket a vadállatoktól. S ketten tűzköveket hordtak Össze, amelyeket - egész rakást egyszerre - a folyam kanyarulata mellől hoztak, ahol a gyermekek játszottak.

E sárga bőrű vadaknak egyike sem volt ruhába öltözve, de némelyek lenyúzott siklóbőrből vagy kidolgozatlan állatbőrből való durva öveket viseltek csípőjükön, amelyeken állati mancsokból összeábdált kis erszények lógtak. Ezekben hordták azokat a durván kinagyolt tűzköveket, amelyek elsősorban szolgáltak nekik fegyverül és szerszámul. S a nők egyike, Uyának, az Ügyes embernek, a felesége, átfúrt kövületekből való csodálatos nyakéket viselt, - olyat, amelyet már mások viseltek előtte. Az alvó férfiak egyike-másika mellett hatalmas iramszarvas-agancsok hevertek, amelyeknek ágai ki voltak hegyezve, es hosszú rudak, amelyeknek végébe hegyes tűzkövek voltak beillesztve. Ezeket a dolgokat és a füstölgő tüzet kivéve, nem igen volt más egyéb, ami ezeket az emberi lényeket a vidéken kószáló vadállatoktól megkülönböztette volna. De Uya, az Ügyes ember, nem aludt, hanem üldögélt, egy darab csontot tartott a kezében és serényen kapargatta egy tűzkővel, amit állat nem szokott tenni, ő volt a törzsben a legöregebb férfi; szemöldöke bozontos volt, állkapcsa előrenyúlt, karja vékony; szakálla volt, szőrös arca és sűrű fekete szőrrel benőtt melle és karja. Ereje és ügyessége folytán ő volt a törzs feje s mindig nagyobb és jobb részt kapott a zsákmányból, mint a többiek.

Eudena az égerfák közé rejtőzött, mert félt Uyától. Még leány volt, ragyogó szemű és tetszetős mosolygású. Uya az imént egy darab májat adott neki, - csupán férfiaknak kijáró osztályrészt, amelyhez leány csak egészen kivételes esetben juthatott hozzá. De, amikor Eudena elvette a májat, a másik nő, a nyakékes asszony, gonosz pillantást vetett rá és Ugh-lomi fölhorkant. Uya erre hosszan és erősen végignézte, s Ugh-lomi lesunyta a fejét. S Uya aztán a leányra pillantott. Eudena megrémült és kilopózott, miközben az evés megkezdődött és Uya egy csont velejével volt elfoglalva. Aztán körüljárt, mintha a leányt keresné. S Eudena most az égerfák között kuporgott s nagyon szerette volna tudni, mit akarhat Uya a tűzkővel és a csonttal. S Ugh-lomi is eltűnt a szem elől.

E pillanatban egy mókus jött ugrándozva az égerfák között, s a leány oly csendesen feküdt, hogy a kis fickó hat lábnyira közeledett hozzá, mielőtt megpillantotta volna őt. Erre hirtelen egy fatörzsre szökkent s fecsegni és perelni kezdett vele. - „Mit keressz itt”, - kérdezte, „távol a többi emberi állatoktól?” - „Csend!” - mondta Eudena, de a mókus csak tovább fecsegett, mire a leány apró fekete tobozokkal kezdte hajigálni. De a mókus csúfot űzött belőle és dacolt vele, mire a leány indulatba jött és talpra állt, hogy jobban eltalálhassa. És akkor észrevette, hogy Uya lefelé tart a dombról. Uya meglátta a leány fehéres karjának mozdulatát a sűrűségben - igen éles szeme volt.

A leány erre elfeledkezett a mókusról s minden erejéből futni kezdett az égerfák között a sáson keresztül. Bánta is ő, hová kerül, csak Uya elé ne kerüljön! Csaknem térdig gázolt egy helyen a mocsárban s egy magaslaton páfrány fákat látott maga előtt, amelyek egyre vékonyabbak és zöldebbek voltak, minél inkább kijutottak a világosságból a fiatal gesztenyefák árnyékába. Csakhamar a fák között volt - igen fürge lábú volt - s futott-futott, míg be nem ért az erdő sűrűségébe a nagy fák közé, ahol a fatörzsekre tekergőző kacsok oly vastagok voltak, mint fiatal fák, s a borostyán mindent befutott. Ment-mendegélt a leány s újra meg újra összeszedte minden erejét, végre egy bozót közelében homályos helyen lefeküdt néhány páfrányfa alá és torkáig földobogó szívvel hallgatózott.

Egyszerre zörögni kezdtek a lehullott levelek: mintha valaki az avarban járkált volna. A nesz újra megszűnt s megint mély csönd állt be; csak a szúnyogok zümmögtek - mert már alkonyodott - és a lombok susogtak szüntelen. A leány halkan fölkacagott arra a gondolatra, hogy az ügyes Uya elhaladna mellette. Egy csöppet sem félt. Gyakran megtörtént, hogy amikor a többi leányokkal és fiukkal játszott, bemenekült az erdőbe, bár még sohasem oly messzire, mint most. Kedvére volt elbújni és magában lenni.

Sokáig hevert így, szökésének örülve. Aztán hirtelen fölült és hallgatózni kezdett.

Gyors csörtetés zaja hangzott föl, amely egyre hangosabbá vált és közeledett feléje, s egy idő múlva röfögő hangokat és ágak csapódását lehetett hallani. Sovány, szürke vaddisznók kondája volt. A leány visszafordult - mert egy vadkan goromba és agyarainak oldalvágásai miatt veszedelmes fickó - és a fák közt tekerődzve útnak eredt. De a vaddisznók egyre közelebb jöttek s közben nem eddegéltek, hanem folyton sebesen mentek - különben nem érték volna utol - s így a leány egy fa ágába kapaszkodott, föllendítette magát s némileg a majom fürgeségére emlékeztető mozgékonysággal fönn termett a fán.

Amikor alátekintett, a sörtés hátú disznók már elvonultak. Kurta, éles röfögésükből kivette, hogy félnek. Mitől féltek? Embertől? Ehhez képest túlságosan siettek.

S aztán oly hirtelen, hogy a leány önkénytelenül erősebben fogódzott bele az ágba, egy őzborjú rohant a harasztban a vaddisznók után. Aztán még valami haladt el a fa alatt, valami alacsony, hosszú, szürke test, a leány nem ismerte föl, hogy mi, csak egy pillanatra láthatta a lombok közein keresztül. Aztán megint mély csönd állt be.

A leány szinte megmerevülve pillantott alá a fáról, oly mozdulatlanul, mintha része lett volna a fának, amelybe kapaszkodott.

Aztán a messze távolban a fák között, időről-időre tisztán kivehetően, majd föltűnve, majd eltűnve, egy férfi futott a térdig érő harasztban. A leány fölismerte hajának szőkeségéről a fiatal Ugh-lomit. Arca vörös volt. Amikor a leány ezt az eszeveszett menekülést és ezt a vörösséget meglátta, szíve kissé elszorult. Csakhamar utána egy másik férfiút látott nehezen loholva és lihegve menekülni. Eleinte nem ismerte föl, de aztán világosan kivette, hogy Uya lohol lenn nagy léptekkel és kidülledt szemmel. Futott, de nem Ugh-lomit kergette. Arca sápadt volt. Uya félt! Elhaladt a fa alatt s még nem tűnt el a leány szeme elől, amikor újra föltűnt valami, - egy hatalmas, szürkebundás szörny, amely puha, gyors léptekkel lendülve rohant előre Uya nyomában.

Eudena hirtelen megmerevedett, lélegzetet sem bírt venni, görcsösen fogódzott a fába s tágra nyílt szemmel meredt maga alá.

Eddig még sohasem látta ezt a lényt, még most sem vette ki világosan, de mégis egyszerre tisztában volt vele, hogy az Erdő rémét látja. Neve legenda volt, a gyermekek ezzel a névvel rémítgették egymást, rémítgették magukat s e név hallatára sikoltozva menekültek a telepre. Ember még sohasem ölt meg hasonló lényt. A hatalmas mamut is tartott a dühétől. A szürkemedve volt ez a lény, a világnak, mármint az akkori világnak, az ura.

Miközben futott, szüntelen morgott-dörmögött. „Emberek az én barlangomban! Harc és háború! A barlangomnak a szájában! Emberek, emberek, emberek! Harc és háború!” Mert ő volt az erdőnek és a barlangoknak az ura.

A szürkemedve már rég eltűnt, amikor a leány még mindig szinte kővé merevülve bámészkodott alá a fáról. Minden ereje elhagyta. Ösztönszerűleg kézzel-lábbal csimpaszkodott a fába. Jó időbe telt, amíg gondolkozni tudott s akkor is csak arra az egy dologra tudott gondolni, hogy a Rém van közte és a törzs között, - hogy tehát nem jöhet le a fáról.

Egyelőre, amikor kissé legyűrte félelmét, kényelmesebben helyezkedett el - ott, ahol egy nagy ág szétágazott. A körötte álló fák elzárták a kilátást, úgyhogy egyáltalában nem láthatta „Tűz testvért,” aki nappal fekete. Madarak kezdtek csicseregni s oly lények, amelyek eleddig mozdulataitól félve elrejtőztek, előmerészkedtek...

Egy idő múlva a vastagabb ágak színesedni kezdtek a leáldozó nap fényében. Magasan fönt a varjak, akik bölcsebbek az embereknél, károgva indultak haza tanyájuk felé a szilfák közé. Eudena is elhatározta, hogy hazamegy a telepre; egy kissé lejjebb ereszkedett, de aztán újra rettegni kezdett az Erdő rémétől. Amiközben habozott, egy tengerinyúl panaszos makogást hallatott s a leány nem mert lejjebb bocsátkozni.