Scarlet Wilson

Doki inkognitóban

Josie Metcalfe

Jázmin doktornő

Dianne Drake

Dzsungeltűz

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Scarlet Wilson, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

Eredeti címe: Island Doctor to Royal Bride?

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Josie Metcalfe, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2023

Eredeti címe: Sheikh Surgeon, Surprise Bride

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Brodszky Ildikó

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

© Dianne Despain, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2023

Eredeti címe: The Surgeon’s Rescue Mission

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Halász Kriszta

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 79. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-696-8

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Scarlet Wilson

Doki inkognitóban

1. FEJEZET

Philippe hátradőlt az ülésen, és szemébe húzta baseballsapkáját. Úgy tervezte, hogy aludni fog a négyórás repülőúton. Temur Saporára, a Dél-kínai-tenger egyik szigetére készült.

Két perccel később egy testes férfi próbált bepréselődni a szomszédos ülésre. Philippe felpillantott, és kicsit oldalra csúszott, hogy az illető elférjen. Hiba volt. A magas, vörös hajú utas azonnal beszélni kezdett:

– Elnézést! Kicsit szélesebb vagyok, mint ez az ülés. – Nevetett, és kezet nyújtott Philippe-nek. – Harry Reacher Minneapolisból. Maga is Temur Saporára repül?

Philippe felöltötte a jól begyakorolt, semleges arckifejezést.

– Philippe – mutatkozott be anélkül, hogy elárulta volna a vezetéknevét.

Nem számít, hogy a szomszédja amerikai. Az ő vezetéknevét szinte az egész világon ismerik. Az utazás célja az, hogy névtelen maradjon – ezért repül egy szinte ismeretlen dél-kínai-tengeri szigetre.

– Orvos vagyok. – Harry elővett a zsebéből egy vászonzsebkendőt, hogy letörölje a homlokáról az izzadságot. – Két hétig az egyik helyi egészségügyi központban fogok dolgozni, ahol komoly előrelépéseket értek el a sebgyógyítás területén.

– Valóban? – Philippe kihúzta magát ültében. Felébredt a kíváncsisága. – Pontosabban miről van szó?

Harry szeme felcsillant.

– Talán szakmabeli?

– Igen, én is orvos vagyok – válaszolta Philippe.

– Ó! – Harry figyelmesen vizslatta. – Akkor maga is ott fog dolgozni?

Philippe elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Nem. Szabadságon vagyok. Öt év óta először. Két hétig nem csinálok semmit, legfeljebb sörözgetek és alszom.

– Ha szabadságon van, hol maradtak a barátai? – Harry csodálkozva nézett körül: – Maguk, fiatalok mindig együtt nyaralnak, nem?

Philippe megvonta a vállát. Többéves tapasztalattal rendelkezett, hogy elkerülje azokat a kérdéseket, amelyekre nem akart válaszolni.

– Köszönöm a bókot, de nem vagyok már olyan fiatal. Betöltöttem a harmincegyedik évemet. És biztosíthatom, ha a barátaim itt lennének, nemigen tudnék aludni, pedig most erre van a legnagyobb szükségem. Öt éven át ötvenórás munkahetek… Hamarosan új helyen kezdek, és előtte szeretnék egy kicsit pihenni.

Harry ismét elmosolyodott.

– És ezért választotta Temur Saporát? Elég félreeső.

– Éppen ezért esett rá a választásom – felelte Philippe. – Nagyszerű strandok, csodás tenger és alig ismert luxusüdülőhely.

Harry megvonta a vállát.

– Azt hiszem, mindannyiunkra ráfér a pihenés.

– De maga azért jött ide, hogy dolgozzon.

Harry elmosolyodott.

– Teljesen önző okokból. Remélem, hogy minél többet tanulhatok itt, és hazavihetem magammal a megszerzett tudást. Különben is, ez életem legfantasztikusabb utazása. – Az arca valósággal ragyogott. – Alig várom, hogy odaérjünk.

Amikor kiadták a biztonsági övek becsatolására figyelmeztető jelzést, Philippe ismét hátradőlt az ülésén.

Harry küszködött, hogy a pántot bekösse tekintélyes méretű derekán, de végül sikerült.

– Hol is tartottunk? Ó, igen! Az ott kifejlesztett lágyszövet-fertőzés elleni sebkenőcs hatásairól szerettem volna mesélni.

A gép már a kifutópályán gurult. Philippe továbbra is barátságosan mosolygott, bár egyre kevésbé tűnt valószínűnek, hogy aludhat, pedig nagy szüksége lett volna rá.

– Harry, jól van?

Három órával később Harry immár sokadszorra megdörzsölte a mellkasát. Alig nyúlt a felszolgált ételhez, és csak vizet ivott. Csorgott róla az izzadság, és az arca másodpercről másodpercre egyre vörösebb lett.

– El fog múlni. Csak némi emésztési probléma – válaszolta a férfi.

Philippe megrázta a fejét.

– Szeretném megvizsgálni.

Előhúzta a hátizsákját az ülés alól, és kivett belőle egy fonendoszkópot meg egy minimonitort. Minden orvos alapfelszerelése.

Mielőtt Harry bármit is mondhatott volna, Philippe az ujjára tette a kis mérőszondát.

– Van valamilyen egészségügyi problémája, amiről tudnom kellene?

– Csak egy kis magas vérnyomás, de az utóbbi években kontroll alatt tartottam – válaszolta Harry.

Philippe megérintette a férfit. Mellkasán a bőrt nedvesnek és hidegnek érezte. Felvette a fonendoszkópot. Valami nem stimmel az utastársa szívével.

– Most nem lehetek beteg – motyogta Harry. – Arissa Cotterrel találkozom az egészségügyi központban. Vár engem. Éppen hiányzik náluk egy orvos, ezért volt tökéletes az időzítés. – Zihálva kapkodta a levegőt, miközben a mellkasára szorította a kezét. – Szüksége van rám.

Philippe először látott valódi félelmet Harry szemében, és odaintette az egyik légiutas-kísérőt.

– Mikor érkezünk meg?

A steward aggódó pillantást vetett Harryre.

– Még egy óra.

– A közelben le tudnánk szállni valahol?

– Nem, egy ilyen méretű repülőgéppel nem. Temur Sapora a legközelebbi lehetőség.

Philippe vágott egy grimaszt. Azt kívánta, bárcsak a királyi magánrepülőt választotta volna. Kisebb, és valószínűleg sokkal rövidebb kifutópálya is elég neki. De inkognitóban akart maradni, hogy nyugodtan tölthesse a szabadságát, mielőtt hazatérne Corinezbe, ahol fontos változtatásokat kell végrehajtania az egészségügyi rendszerben. A király nagyon odafigyelt a gyermekei oktatására. Az egyik fiú katonai kiképzést kapott, ő lesz a következő uralkodó. A második orvos lett, és az egészségügyi rendszer átalakítása a feladata. A lánya pedig könyvvizsgáló, és a pénzügyi bizottság tanácsadója.

– Harry, mondjon egy számot egy és tíz között, amivel jellemezné a mellkasi fájdalom erősségét! – mondta Philippe.

Harry arcáról eltűnt a pír, most krétafehér lett. Nem válaszolt.

Philippe gyomra görcsbe rándult. Orvosként már számtalan vészhelyzettel szembesült, de nem tízezer méteres magasságban, ráadásul a megfelelő gyógyszerek nélkül. Sürgősen valamilyen véralvadásgátlóra lenne szüksége, hogy megakadályozza Harry szívének károsodását. A férfinak szívrohama van, és ilyen gyógyszer normális esetben nem áll rendelkezésre egy repülőgép fedélzetén.

Harry előredőlt.

A légiutas-kísérő pánikba esve rohant az elsősegélydobozért és a defibrillátorért. Philippe hagyta, hogy Harry a földre csússzon. A szomszédos utasok döbbenten néztek, de gyorsan helyet biztosítottak Philippe-nek, hogy dolgozhasson.

Tíz perc elteltével Philippe végigsimított sötét haján, és csalódottan felsóhajtott. Lehetetlen küldetés volt. Az újraélesztési próbálkozások hiábavalónak bizonyultak, és még túl sok idő volt hátra a leszállásig ahhoz, hogy egészen addig folytassák.

Philippe lenézett Harryre, lassan felemelte a kezét a mellkasáról, és még egyszer utoljára ellenőrizte a pulzusát, mielőtt az órájára nézett.

– A halál időpontja: kettő óra ötvenhat – mondta. – Sajnálom, Harry – tette hozzá halkan. – Attól tartok, nem ez lett élete legfantasztikusabb utazása.

2. FEJEZET

Arissa az órájára pillantott. Furcsa. Harry Reacher gépe már órákkal ezelőtt leszállt, és még mindig nincs itt.

Remélhetőleg nem gondolta meg magát az utolsó pillanatban. Nagyon nehéz ide orvost keríteni. Ő maga az egész szabadságát arra használta fel, hogy öt-hat hétig kisegíthessen itt.

Amint megmosta a kezét, odalépett az orvosi kocsihoz, amelyet már előkészített.

– Rendben, Adilah. Nézzük meg az ujjadat!

Arissa kesztyűt húzott, és megérintette Adilah ujját, hogy megbizonyosodjon arról, hat-e már a helyi érzéstelenítő.

Az anya ölbe vett a kislányt.

– Hány öltés kell?

Arissa elmosolyodott.

– Szerintem négy elég lesz. Elég csúnyán megvágtad magad, Adilah, de mindjárt rendbe hozzuk, és egyáltalán nem fog fájni.

Apró öltésekkel varrta össze a sérülést, miközben egy gyermekdalocskát énekelt, amelyet még az édesanyja tanított neki kislánykorában. Adilah vele énekelt. Arissa pillanatok alatt végzett, és bekötözte a sebet.

Aztán elővette a zsebéből a receptblokkját.

– Antibiotikumot írok fel Adilah-nak, mert a seb elég piszkos volt, és ő a legtöbb gyereknél érzékenyebb a fertőzésekre. Remélem, hogy ezzel megelőzhetjük a bajt.

Adilah anyja hálásan bólintott.

Arissa figyelmét nem kerülték el a sötét árnyékok a szeme alatt. Egy ötéves leukémiás gyerek óriási teher.

– Hozza vissza ide, ha belázasodik, vagy a seb szivárogni kezdene! Egyébként meg próbálja szárazon tartani a kötést. Normális esetben gond nélkül begyógyul.

A szeme sarkából mozgást vett észre az ajtóban, és felnézett. A fenébe! Már megint egy turista, aki kétségkívül azt a luxusüdülőhelyet keresi, amelynek a neve megegyezik a rendelőével.

– Egy pillanat!

Gyorsan intett a férfinak, a használt eszközöket a kocsira tette, és újra kezet mosott.

A kíváncsi turista, ahelyett hogy az ajtóban várakozott volna, belépett, biccentett a távozófélben lévő Adilah-nak és az anyjának, majd a tekintetét végighordozta a helyiségen.

Arissa érezte, hogy a tarkóján feláll a szőr. Az idegen valószínűleg a szalmából készült napernyőket, a koktélokat és a pincéreket keresi. Ez az egyszerű szakorvosi rendelő minden bizonnyal nem az, amihez szokott.

Sóhajtva megfordult, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Eltévedt?

A szívverése kihagyott egy ütemet. Hűha! Mr. Tourist éppen Hugh Jackmant készül letaszítani a trónjáról, hogy átvegye a helyét.

Sötét haj, sötét szempár, magas, sportos testalkat. Valamiféle hátizsákot húzott maga után. Nem a szokásos dizájnerpoggyász, amire Arissa egyébként számított volna.

A férfi baseballsapkát tartott a kezében, és kérdőn nézett rá.

– Arissa Cotter?

A doktornő meglepődött. Lehetetlen! Dr. Reacher nem hatvan körüli?

– És maga…?

A szíve hevesen dobogott. Lehet, hogy egy riporter? Valaki talán szagot fogott?

Az idegen három hosszú lépéssel átvágott a szobán, és kezet nyújtott.

– Philippe. – Rövid szünetet tartott. – Attól tartok, rossz hírt hoztam.

Ez egyáltalán nem tetszett Arissának. Önkéntelenül hátrább lépett, ami úgy tűnt, meglepte a férfit.

Philippe mély levegőt vett.

– Sajnálattal kell közölnöm, hogy dr. Reacher a repülés során szívrohamot kapott. Mellette ültem.

Eltartott néhány másodpercig, amíg Arissa felfogta a szavak jelentését.

– Hogy… hogyan? Kórházba került?

Árnyék suhant át a férfi arcán, és Arissa azonnal tudta, hogy ez mit jelent. Hideg bizsergés futott végig a bőrén.

– Jaj, ne! – nyögött fel.

Mély lélegzetet vett. Bár személyesen még soha nem találkozott Harry Reacherrel, az elmúlt hónapokban küldött e-mailjei feldobták a napjait. A lelkesedés és a munkája iránti szenvedély minden mondatában érezhető volt.

A magas idegen még mindig egy helyben állt, és kitartóan nézett rá barna szemével.

Arissa összeszedte magát, és megpróbált mosolyogni.

– Igazán sajnálom Harryt. Már nagyon vártam, hogy vele dolgozhassak.

A szíve kissé összeszorult, amikor rájött, hogy a következő két hétben egyedül kell itt helytállnia.

Philippe bólintott, és ujjaival végigszántott sűrű, sötét haján. Arissa csak most vette észre a kimerültséget a tekintetében.

– Egyszerűen nem tudtam megmenteni. Ott fent… – Nagyot sóhajtott. – Nem volt ott semmi. Se gyógyszerek, se megfelelő felszerelés. Meglehetősen biztos vagyok benne, ki fog derülni a boncolás során, hogy megmenthettük volna, ha a földön és egy kórház közelében vagyunk.

– Volt defibrillátora? – kérdezte Arissa.

– Igen, de nem segített.

A lány összepréselte az ajkait. Végzetes szívroham lehetett. Nem valószínű, hogy más körülmények között Harry túlélte volna. Kihúzta magát.

– Fel kell hívnom a kórházat, hogy minden szükséges intézkedést megtegyenek. És beszélnem kell a konzulátussal, hogy értesítsék Mr. Reacher hozzátartozóit.

– Már mindent elintéztem – válaszolta Philippe.

Arissa összehúzta a szemöldökét.

– Tényleg?

Ez kissé furcsának tűnt, mivel Temur Saporán mindig is nagyon bürokratikusan mentek a dolgok. Ki ez az ember egyáltalán? Alaposabban megnézte magának. Valahogy ismerősnek tűnt, de nem tudta hová tenni. Az akcentusa szokatlan volt. Mindenesetre Európából jött, és nyilván tele van pénzzel. Az itteni luxusüdülőhelyeket a gazdagok, a nagyon gazdagok és a szupergazdagok pénztárcájához szabták.

Egyszer majd a tömegturizmus is felfedezi Temur Saporát, de szerencsére ez még nem történt meg.

Arissa egyrészt azt kívánta, hogy a sziget maradjon érintetlen, másrészt azt is szerette volna, ha a helyiek is részesülnének a turizmus anyagi előnyeiből. Sok barátja kapott munkát a szállodákban. A korábban szegénységben élő családok némi jövedelemhez és ezáltal anyagi függetlenséghez jutottak. Az orvosi ellátás végre megfizethetőbbé vált, és az elmúlt tíz évben a sziget lakóinak életszínvonala emelkedett. Arissának az orvosi tanulmányai miatt el kellett hagynia a szigetet. Itt nem volt egyetem, és a helyi kórházak sem voltak megfelelően felszerelve. De apránként azért történt előrelépés, és Arissa alig várta, hogy visszaadjon valamit a helybeli embereknek.

Washingtonban a gyermekgyógyászatra szakosodott. A hazafelé tartó repülőgépen a türkizkék tenger a vulkánnal hátterében minden alkalommal megdobogtatta a szívét. Nem ismert szebb helyet.

Hirtelen hangos zaj hallatszott a fejük fölött. Az idegen összerezzent, Arissa pedig sajnálkozva elmosolyodott. Felemelte a kezét.

– Várjon egy percet!

A férfi zavartnak tűnt, a nyakizma megfeszült, a keze ökölbe szorult. Rögtön ezután újabb mennydörgés hallatszott, amit a szakadó eső dobolása követett a tetőn.

Philippe arcán félmosoly jelent meg, amikor rájött, hogy mi volt az iménti zaj. Kinézett az ajtón. A cseppek a magasba fröccsentek, és az úttesten patakokba gyűlt a víz.

– Majdnem úgy hangzott, mintha lövés lett volna – mondta halkan.

Furcsa megjegyzés. Arissa megrázta a fejét, és a karórájára pillantott.

– Szinte óraműpontossággal érkezik. – Csípőre tette a kezét. – Mindig dél körül.

Ahogy közelebb lépett a látogatójához, megérezte a tenger illatát egy csipetnyi pézsmaillattal fűszerezve. Úgy tűnt, hogy az érzékei azonnal reagálnak.

Philippe a mellkasa előtt összefonta a karját, a vékony pamutpóló alatt kirajzolódtak a hátizmai. Arissa zavartan elfordította a tekintetét. A fenébe, mi ütött belé?

Megkerülte a férfit, pillantását a lezúduló víztömegre szegezte. Ahogy az esővíz összekeveredett a környező utcák földjével, sárgásbarna színt öltött.

– Ez mindig így van?

Arissa bólintott.

– Igen, negyedóra múlva újra kisüt a nap. – Aztán a távolban lévő vulkánra mutatott, amely fölött egy sötét felhő lebegett. – A tudósok tanulmányozták a jelenséget, de nem igazán tudták megmagyarázni. Amikor kicsi voltam, nenek mindig azt mondta, hogy a mennydörgés istene szomorú, és emlékeztetni akar minket, hogy még mindig ő az úr.

Philippe vigyorogva megkérdezte:

– És maga elhitte?

Arissa érezte, hogy elönti az indulat. Tekintete a férfi pólójának jobb oldalán lévő logóra esett. Ez a póló annyiba került, mint amennyit ő egy hónap alatt keres meg. A fickó egyike azoknak a nagyképű milliárdosoknak, akik a helyi luxusüdülőben szállnak meg. Jobb, ha ezt szem előtt tartja.

Ez a férfi soha nem kezdene olyan nővel, mint ő – akit csecsemőként magára hagytak a város régi szakrendelője előtt. Arissa szerencsés volt. Egy helyi házaspár fogadta örökbe, és szerető otthonban élt, amíg az apja és az anyja néhány évvel ezelőtt betegség következtében el nem hunytak. Ám Arissának mindenért, amit valaha elért, meg kellett megküzdenie.

A válla fölött hátranézett az idegenre.

– Várjon negyedórát! Aztán vége lesz, és mehet, ahová akar. Ha taxira van szüksége, az utca végén talál. – Tétován hozzátette: – Köszönöm, hogy szólt Harry haláláról. Jó nyaralást!

Látogatóját mintha kissé meglepte volna ez a hirtelen búcsú. Arissának azonban dolga volt, most még inkább, hogy Harry támogatása nélkül kell boldogulnia. Nem akarta az idejét arra pazarolni, hogy egy idegennel udvariaskodjon. Nem számít, milyen jó az illata.

Bár Philippe még csak egy napot töltött itt, máris halálra unta magát.

A szállodakomplexum csodálatos volt, és előtte ragyogó fehér homokos tengerpart terült el. A szobákból kilátás nyílt a zöldeskék óceán szelíd hullámaira. Az alkalmazottak valósággal lesték a kívánságait. Minden volt itt, ami szem-szájnak ingere.

Philippe nagyon tudatosan választotta ezt a szállodát. Pontosan ezt akarta. Egy helyet, ahol teljesen kikapcsolódhat, és valami új dologra koncentrálhat. A sürgősségi osztályon végzett munkája után égető szüksége volt arra, hogy elgondolkodjon. Az egyik kis betege rádöbbentette, hogy minél előbb meg kell újítani az országa egészségügyi rendszerét. Corinez a gazdagok és híresek játszótere volt, de nem mindenki tartozott ebbe a körbe, aki ott élt és dolgozott. A legutóbbi esete után az apja néhány hét szabadságot adott Philippe-nek, hogy aztán Corinezbe hazatérve megteremtse az ingyenes egészségügyi ellátás rendszerét a várandós anyák számára.

Philippe egész életében erre a szerepre készült. Akárcsak a testvérei, ő is mindig tudta, hogy eljön majd az idő, amikor színre kell lépnie. Kétségtelen, hogy Anthonynek volt a legnehezebb szerepe hármójuk közül. Legidősebbként ő veszi át a hatalmat, amikor apjuk a következő évben lemond.

Philippe biccentett a pincérnek, aki épp egy koktélt hozott neki. Itt az ideje, hogy gondolkodjon és tervezzen, s Corinez népének szolgálatába állítsa mindazt, amit eddig tanult.

Az elmúlt években ugyanis sok minden megváltozott a gyönyörű szigeten. A gazdagok körében adóparadicsomként vált ismertté, a kaszinók valósággal virágoztak, valamint számos híresség költözött oda. De a gazdasági válság ugyanúgy sújtotta őket, mint a többi országot. És bár még mindig voltak szupergazdagok, egyre világosabbá vált, hogy milyen sokan küzdenek megélhetési gondokkal. Philippe a lakosságnak ezt a részét kívánta különösen szolgálni. Szilárdan hitt abban, hogy mindenkinek joga van megfelelő egészségügyi ellátáshoz. A brit National Health Service-hez, az NHS-hez hasonló rendszert kívánt létrehozni. És tudta, hogy a terhesgondozással kell kezdenie.

Akkor miért gondol állandóan a tegnapi, gyönyörű maláj doktornőre?

Álmában újra látta sötét haját, komoly barna szemét, vékony alakját, a rózsaszín inget és a fekete, szűk nadrágot. Minden részletre emlékezett.

Lenyűgözte, hogy milyen természetességgel bánt azzal a kislánnyal. De amint észrevette, hogy ő figyeli, az arca zárkózott kifejezést öltött. Gyanakvó tekintete meglepte Philippe-et. Ehhez nem volt hozzászokva.

Eddigi életében két különböző szerepet játszott: vagy Philippe herceget, vagy dr. Aronazt, és nemigen találkozott bizalmatlansággal. Ám Arissának nem mutatkozott be rendesen, mivel nem akart feltűnést kelteni.

A vendégkör a szállodakomplexumban egyértelműen exkluzív volt. Philippe többek közt felismert egy színészt, aki itt keresett menedéket a botrányok elől. Továbbá egy gátlástalan politikust, valamint egy írónőt, az utóbbi egész nap szédületes tempóban gépelte legújabb regényét. Ezenkívül látott még néhány ismert vállalkozót, akik láthatóan kikapcsolódást kerestek, bár folyton a fülükhöz szorították a mobiltelefonjukat.

Philippe alapvetően semmi kedvet nem érzett, hogy ezekkel az emberekkel töltse az idejét. Főleg nem a szőke színésznővel, aki éppen most próbálta felhívni magára a figyelmét. Philippe legutóbb meglehetősen kellemetlen tapasztalatokat szerzett egy színésznővel. A hölgy élvezte, hogy egy herceggel van dolga, az érdeklődés középpontjában áll, meg hogy az újságok címlapján szerepelhet. Azt viszont már sokkal kevésbé, hogy Philippe állandóan dolgozott. Mivel a herceg nem őt választotta a munka helyett, a nő könyörtelenül ejtette. Philippe megszenvedte a szakítást, mert egy kicsit beleszeretett a szép szőke lányba. De a hölggyel készült egyórás interjú a helyi televízióban minden érzést kioltott belőle.

Azóta sokkal óvatosabb volt. Soha többé nem kockáztatja a szívét ilyen meggondolatlanul. Itt egyszerűen csak Philippe lehet, és nem Corinez hercege, ami üdítő érzés.

Ismét körülnézett. Mit csináljon? Már járt az edzőteremben. Egy látogatás a szépségszalonba? Nem. Talán egy masszázs? Megborzongott. Soha nem szerette, ha idegenek megérintik. Tenisz vagy squash? Ehhez partnerre lenne szüksége. Nyújtózkodott, és érezte a nap melegét a bőrén. Ismét Arissa arca bukkant fel a lelki szemei előtt.

Látta a lány csalódottságát, amikor kiderült, hogy nem számíthat dr. Reacher segítségére. Philippe meg sem kérdezte, mit jelent ez neki. Őszintén szólva a lány hirtelen távozása meglepte. Nem volt hozzászokva, hogy így bánjanak vele. Szinte úgy tűnt, mintha felbosszantotta volna. De ez biztosan nem igaz.

Felült a napozóágyon. Lehetséges, hogy a szép doktornő egyedül van a rendelőben? Letette a lábát a földre, szemügyre vette az élénk narancssárga koktélt, megrázta a fejét, és a pólója után nyúlt. Nem muszáj feltűnést keltenie. Elmondja Arissának, hogy ő is orvos, és egyszerűen kihagyja azt a tényt, hogy egyben herceg is. Temur Sapora hasonló sziget, mint Corinez, csak a világ másik felén van.

Philippe agya sebesen járt. Besegíthet a rendelőben, és közben megismerkedhet a helyi egészségügyi rendszerrel. Egyfajta tanulmányút… Arissának adhat referenciákat anélkül, hogy megemlítené legutóbbi munkahelyét, a corinezi kórházat. Ha a lány odatelefonálna, azonnal megtudná, hogy ő herceg. A többi kórházban azonban csak Philippe Aronazként ismerték őt.

Öles léptekkel visszatért a lakosztályába, átöltözött, és azon tűnődött, hogy valójában kit akar meggyőzni. Igazából csak egy vékony, sötétbarna szemű lány érdekli. Mosolyogva kisétált a szállodából.

De ki utasítana vissza egy orvost, aki nem kér fizetést?

3. FEJEZET

Arissa hullafáradt volt. De a következő két nap még kimerítőbb lesz. Holnap kezdődik az éves karnevál, és ő az egyetlen orvos a rendelőben.

Igazán balszerencse. Azt remélte, hogy közelebbről is megvizsgálhat néhány olyan esetet, mint Adilah-é. A szigeten hét gyermek szenvedett a leukémia valamilyen formájában. Az eseteket korábbi gyakorlókórháza egyik specialistájával akarta megbeszélni. Szeretett volna több időt szánni erre, hogy a gyerekek a lehető legjobb kezelést kapják. De most, hogy ő itt az egyetlen orvos, nem valószínű, hogy nyílik rá alkalom.

Az előtte lévő fényképkötegre pillantott. A rendelő tárgyalásokat folytat szponzorokkal, hogy finanszírozzák a természetes anyagokból készült új sebkenőcs fejlesztését, amely nyilvánvalóan figyelemre méltó gyógyító tulajdonságokkal bír. Arissa munkájának része volt, hogy segítsen a dokumentáció elkészítésében. Úgy tűnik, hogy orvos elődje ezt elmulasztotta. A munka elengedhetetlen, mivel a szponzori pénzből a rendelő működését és felszerelését is biztosították. Naprakésznek kell lennie a dokumentációnak. Két orvossal ez könnyen menne, különösen, hogy Harry rendkívüli módon érdeklődött a téma iránt. De most, hogy egyedül van?

A tény, hogy nem találta a számítógépen a vonatkozó fájlokat, nem javított a helyzeten.

Árnyék vetült az asztalára. Arissa felnézett, és a gyomra ugyanabban a pillanatban hallhatóan megkordult. Ó, igen, ebéd! Ezt is elfelejtette.

Amikor felismerte a belépőt, homlokráncolva nézett rá.

– Megint eltévedt? Vagy orvosra van szüksége?

A férfi világos nadrágot és világoskék inget viselt. Kicsit elegánsabb összeállítás, mint a tegnapi farmer és póló.

– Nem, és magának? – kérdezte meg a férfi.

– Tessék?

– Nincs szüksége egy orvosra, aki helyettesíti Harryt a következő két hétben?

Arissa továbbra is összehúzta a szemöldökét.

– Természetesen szükségem lenne, de valószínűtlen, hogy találok valakit. – Felállt. – Szóval miben segíthetek, Mr. …?

Philippe kinyújtotta a kezét.

– Dr. Aronaz. És azért vagyok itt, hogy segítsek, ha igényt tart erre.

Arissa tétován kezet fogott vele, és eltökélten figyelmen kívül hagyta a karján végigfutó bizsergést. A férfinak határozott kézfogása volt.

– Mi a szakterülete?

– Főleg sürgősségi ellátás, de van némi tapasztalatom a sebészetben és a szülészetben is.

– Hol dolgozott?

– Különböző helyeken.

– Pontos részletekre lenne szükségem.

– Egy ideig egy chicagói sürgősségi osztályon is állásban voltam – válaszolta Philippe. – Megadhatom az ottani főorvos számát. Korábban Olaszországban, Veronában, előtte pedig a boszniai Szarajevóban is megfordultam.

– Hol tanult?

Halvány mosoly játszott Philippe szája sarkában, miközben Arissa kérdésekkel bombázta.

– A Harvardon.

Természetesen. Már messziről látni rajta, milyen gazdag. De ennél többről van szó. Nyilvánvalóan a régi pénzarisztokráciához tartozik.

Arissa még mindig azért spórolt, hogy kifizesse a diákhitelét. Ennek ellenére megérte, hogy egyetemre ment. Megvalósította az álmát, hogy orvos legyen. Jó orvos, aki mindent megtesz a betegeiért, amit csak tud. Még egy támogatói hálózatot is létrehozott a szigeten a hozzá hasonlóan elhagyott csecsemők számára. A babamentő inkubátor projekt nagyon közel állt a szívéhez.

A Harvardon végzettek valószínűleg el sem tudják képzelni az ilyesmit. Arissa utálta a gondolatot, hogy a pénz uralja a világot. Már több állásajánlatot is kapott mind magánkórházaktól, mind gazdag üzletemberekre specializálódott klinikáktól. Úgy tűnt, nem értették, miért nem akar elszerződni oda, ahol a legtöbb pénzt kaphatja.

Arissa az itteni fizetésével is elégedett volt. Nem állt szándékában, hogy a világ gazdagjait és hírességeit gyógyítsa. Átlagos ember volt, és az is akart maradni. Átlagos ember, átlagos élettel. Amikor belekezdett a babamentő inkubátor projektbe, különösen fontos volt számára, hogy ne fedje fel a média előtt, miszerint ő maga is elhagyott csecsemő volt. Az ő történetének nem kell bekerülnie a hírekbe. Ez kizárólag a mostani anyákról és csecsemőkről szól.

Keresztbe fonta a karját a melle előtt, és felnézett Philippe-re.

A férfi értetlenkedve ingatta a fejét.

– Mi a baj? Valami rosszat mondtam?

Amíg Arissa a megfelelő választ kereste, a férfi körülnézett.

– Nem tudom, milyen ellátást nyújtanak itt, de biztos vagyok benne, hogy a sürgősségi orvosként szerzett tapasztalataim elegendőek. Harry mesélt egy kicsit arról, miért is akart idejönni. Lelkesedett a sebgyógyulással kapcsolatos kutatási projektjükért. Ebben is szívesen segítek. A képzésem részeként már részt vettem néhány kutatásban.

Arissa látta a férfin, hogy nagyon szeretné meggyőzni őt. De miért is habozik? Dr. Aronaz éppen most ajánlotta fel ingyenes orvosi szolgálatait a következő két hétre. Ugrálnia kellene örömében. De mintha a férfi titkolna előle valamit. Arissa megérzései mindig is megbízhatóak voltak, ezért nem hagyhatta figyelmen kívül őket.

– Miféle projektekben vett részt? – kérdezte kicsit gyanakvóan.

Úgy tűnt, a férfit mulattatják a keresztkérdései.

– Például Nyugat-Afrikában, ahol az volt a cél, hogy a lakosság körében növeljük a gyermekbénulás és a himlő elleni védőoltások elfogadottságát. Szép sikereket értünk el. Londonban pedig a POTS diagnosztizálására szakosodott központban dolgoztam. Tudja, poszturális ortosztatikus tachikardia szindróma.

Arissa összepréselte az ajkait. Egészen biztos volt benne, hogy ha a fickó megmutatná neki az önéletrajzát, az sokkal meggyőzőbb lenne, mint az övé. Hirtelen megszólalt a csipogó az övén.

Jaj, ne!

– Mi az? – kérdezte Philippe.

Arissa gyorsan a kabátjáért és a kulcsaiért nyúlt.

– Mennünk kell most rögtön. – Ránézett a férfira. – Ha valóban itt akar dolgozni, dr. Aronaz, akkor azonnal kezdhet is!

Philippe kissé meglepődve figyelte, ahogy Arissa lecseréli a lapos szandálját futócipőre, és egy gomb megnyomásával kikapcsolja a csipogót. Csipogó egy szakrendelőben? Meglehetősen szokatlan. Normális esetben egy ilyen létesítményben nincs sürgősségi ellátás.

Arissa kisietett, és beszállt az épület előtt parkoló öreg dzsipbe.

Philippe beült melléje.

– Hová megyünk?

Anélkül, hogy válaszolt volna, Arissa beindította a kocsit, gázt adott, és az órájára pillantott.

Philippe körülnézett.

– Van nálunk felszerelés?

Arissa összepréselte az ajkait.

– Hátul van a sürgősségi orvosi készlet, de remélhetőleg nem lesz rá szükségünk.

Padlógázzal száguldottak Temur Sapora utcáin. Arissa folyton az órájára pillantgatott, és majdnem két keréken vette be a kanyarokat. Philippe belekapaszkodott az ajtó kilincsébe.

Megrökönyödve állapította meg, hogy egy tűzoltó- és mentőállomás előtt fékeznek le. A redőnyök leengedve, és a felső ablakokon át látni lehetett a tűzoltóautót. Nyilvánvalóan nincs tűz.

Arissa kipattant a dzsipből, és az épülethez sietett. Néhány másodperccel később egy fekete autó állt meg mellettük, és kiugrott belőle egy tűzoltó. A férfi odabólintott a lánynak.

– Akkor lássuk, mi a helyzet!

Philippe már egy kukkot sem értett.

– Mi a fenét keresünk itt?

Arissa a válla fölött a férfira nézett.

– Lim, ő itt dr. Aronaz, munkatársam a következő két hétben. – Kivett egy kulcsot a zsebéből. – Oké?

Lim bólintott, megállt Philippe mellett, és várakozóan nézett a téglafalon egy piros kis ajtóra.

Aztán zajt hallottak. Philippe gyomra összeszorult. Egy síró csecsemő? Lim észrevette a zavarodottságát, a saját övén lévő csipogóra mutatott, majd a piros ajtóra, amelyet Arissa kinyitott.

– Ez a mi babamentő inkubátorunk – magyarázta. – Bárki idejöhet, és itt hagyhatja a gyermekét. Nincsenek kérdések. Amint a baba bent van, a csipogónk jelez. Igyekszünk öt percen belül ideérni.

Philippe megrökönyödve figyelt. A piros ajtó mögött egy gondosan kibélelt láda rejtőzött. Odabent egy rugdalózó csecsemő feküdt vékony pamuttakaróba bugyolálva. Arissa óvatosan kiemelte.

– Szia, kicsikém! – mondta halkan. Magához szorította a babát, és egyik ujjával megsimogatta a fejecskéjét.

A csecsemő ösztönösen az ujja felé fordult, szopómozdulatokat tett, láthatóan éhes volt.

Philippe kíváncsian közelebb lépett. Arissa odafordult Limhez.

– Hozd a felszerelést!

Lim eltűnt, hogy kivegyen valamit a dzsip csomagtartójából.

Arissa a kocsihoz vitte a gyereket, és óvatosan a hátsó ülésre fektette. Visszahajtotta a takarót, és szemügyre vette a babát. A köldökzsinórt egy darab madzaggal kötötték el, és a kicsin még rajta volt a magzatmáz.

– Újszülött – jegyezte meg Philippe a válla fölött átnézve.

– Van tapasztalata újszülöttekkel? – kérdezte Arissa.

Philippe vállat vont.

– Három szülést vezettem le a sürgősségi osztályon.

Arissa a Lim által hozott csomagból elővett egy fülhőmérőt, néhány nedves törlőkendőt és egy apró ujjszondát.

– Segítsen! – mondta Philippe-nek.

A kicsi rúgkapálni kezdett. Lim félreállt, Philippe pedig kivett egy botlámpát a zsebéből. Elképesztő, mi minden van egy orvosnál. Sietve ellenőrizte a baba pupilláit.

– A két pupilla egyformán reagál – közölte. Közben fejben végigvette az APGAR-teszt pontjait. A bőr színe megfelelő, az izomtónus rendben, a baba élénken mozog. Az ujjára csíptette az ujjbegyszondát, és a monitorra pillantott. – Van fonendoszkópja? – kérdezte Arissától.

A lány mosolyogva kivett a zsebéből egy rózsaszín fonendoszkópot.

– Nem hisz a monitornak?

Philippe viszonozta a mosolyt.

– Szeretem a hagyományos módszereket.

A monitor száznegyvenes pulzust és kilencvennyolc százalékos oxigéntelítettséget mutatott. A gyerek jól van.

Philippe néhány másodpercig hallgatta a tüdejét, hogy megbizonyosodjon róla, nem lélegzett-e be valami káros anyagot a szülés során. Ezután meghallgatta a szívét. A homlokán veríték csillogott. Egy elhagyott csecsemő! Szerencsére biztonságos helyre hozták. Nyomasztó emlékek ébredtek benne egy babáról, aki nem volt ilyen rózsás és egészséges.

Amikor Philippe felemelte a fonendoszkópot a kicsi mellkasáról, a csecsemő élesen felsírt.

– Nos, úgy tűnik, hogy teljesen egészséges kislány. – Szórakozottan zsebre vágta a fonendoszkópot. – Remélem, hogy az anyja is jól van.

Megint elszorult a gyomra.

Arissa Limre nézett, aki mindkettőjüknek odabólintott.

– Majd intézkedem. Boldogultok?

Arissa újra bebugyolálta a babát, és a vállára fektette.

– Igen, azt hiszem, minden rendben lesz. Elviszem a kórházba, hogy felvegyék az újszülöttosztályra, és megetessék.

Lim bement a tűzoltóság épületébe, majd megjelent egy gyereküléssel.

– Akkor magatokra hagylak benneteket. Értesítelek, ha hallunk valamit.

Beült fekete autójába, és elhajtott.

Philippe csodálkozva fordult Arissához, és a tűzoltóállomás falán lévő kicsi piros ajtóra mutatott.

– Mesélne róla?

Arissa odadobta neki a kocsikulcsot.

– Ez egy babamentő inkubátor. Tavaly helyeztük el itt. Egy biztonságos hely, ahol egy nő otthagyhatja a gyermekét. Nincs kérdés, nincsenek büntetőjogi következmények. Amint valaki kinyitja az ajtót, a csipogónkon megszólal a riasztás. – Az övére mutatott. – Mindig van egy orvos és egy tűzoltó, akinél ott a csipogó. Egyikük vagy mindkettőjük öt percen belül a helyszínen van.

– Milyen gyakran fordul elő ilyen eset?

Miért nem hallott még soha ilyen projektről? – töprengett Philippe. A hazájában is szükség lenne valami hasonlóra.

Arissa vállat vont.

– Eddig három újszülöttet hoztak ide. Már az egész világon vannak babamentő inkubátorok. – Alig észrevehető árnyék suhant át az arcán. – Amikor kicsi voltam, a régi szakrendelő közelében hagytak magára egy csecsemőt. De ott éjszaka nincs senki, amit valószínűleg nem tudott az anya. A baba majdnem meghalt. Soha nem derült ki, hogy kinek a gyereke volt. Akkor gondoltam először arra, hogy kellene egy ilyen inkubátor.

Valahogy furcsa volt a hangja. Bár Philippe alig ismerte őt, az volt a benyomása, hogy Arissa máskülönben fesztelen és könnyed, de az utolsó néhány mondat meglehetősen mereven, kényszeredetten hangzott.

Pár héttel korábban valami hasonló történt Corinezen. De mivel az ottani éghajlat különbözik Temur Sapora klímájától, a magára hagyott csecsemő veszélyesen kihűlt. A következő két napban Philippe mindent megpróbált, hogy megmentse a babát, de hiába. Még soha nem veszített el gyermeket, és nagyon megviselte az eset. És ez még inkább meggyőzte arról, hogy mennyire sürgős az ingyenes szülés feltételeinek megteremtése a szigeten.

Az anya azért nem ment kórházba, mert nem engedhette meg magának? Talán nem volt segítsége otthon? Talán nem is tudta, hogy terhes, vagy nem árulta el senkinek? Bármi volt is az oka, Philippe nem tudta kideríteni. Körbekérdezett a kórházban. Nem ez volt az első kitett csecsemő, de az első olyan, akit rossz időjárási körülmények között hagytak magára.

– A világ minden táján vannak babamentő inkubátorok. Franciaországban, az Egyesült Államokban, Olaszországban, Magyarországon, Oroszországban, Japánban, Svájcban és a Fülöp-szigeteken is. Sokféle elnevezésük van – babaágy, bölcső, bébikapu. De mindegyiknek ugyanaz a funkciója. Biztonságos helyet nyújtani egy anyának, ahol otthagyhatja a gyermekét.

Arissa rögzítette a gyerekülést a dzsip hátsó ülésén, majd beszállt az újszülött mellé. Philippe a volán mögött foglalt helyet.

– A tűzoltóállomáson nincs mindig személyzet, és egy csendes mellékutcában van – folytatta Arissa. – Ezért úgy döntöttünk, hogy ez jobb helyszín, mint a szakrendelő. Ha valaki egy ilyen inkubátorban akarja hagyni a gyerekét, nem szeretné, ha megfigyelnék közben. A szakrendelő viszont közvetlenül a főúton van.

Philippe beindította a motort.

– Tehát most irány a helyi kórház?

Arissa a gyerekülésben fekvő baba fölé hajolt, és mosolyogva mondta:

– Nocsak, nocsak, kis D, az új orvosunk valóságos zseni.

Philippe sóhajtva megcsóválta a fejét, majd elmosolyodott.

– D?

Követte az útjelző táblákat a közeli kórház felé.

– Igen, ő a negyedik gyermekünk. Az első kettő fiú volt, és úgy döntöttünk, hogy az ábécé szerint haladunk. Az első babát Amirnak, a másodikat Baharinak neveztük el. A harmadik kislány volt, Chi-tze lett. Ezúttal olyan nevet választunk, amely d-vel kezdődik.

– A babák mellett soha nincs levél vagy cédula a nevükkel?

Válla fölött a sötét hajú kolléganőjére pillantott, aki le nem vette a szemét a babáról. Együttérző, szeretetteljes arckifejezését látva Philippe-nek elszorult a gyomra.

Arissa szomorú mosollyal megsimogatta a kislány arcát.

– Eddig nem volt ilyen.

– Előfordult már, hogy az anya meggondolta magát, és eljött a gyerekéért, miután betette a babamentő inkubátorba?

– Nem, sajnos nem. Két csecsemő anyját nem találtuk meg, a harmadikat pedig fertőzéssel szállították be a kórházba. – Arissa hangja elcsuklott. – De nem akarta visszakapni a gyermekét. Nehéz körülmények között élt. Támogatást ajánlottak neki, de így sem vállalta.

Philippe befordult a kórház parkolójába, és megállt. Arissához fordult, aki halkan beszélt a kisbabához.

– Kitalálta már a nevét?

A lány a férfira nézett. Világosbarna bőrén az orra fölött néhány szeplő virított.

– Szerintem magának kellene nevet adnia a babának – közölte mosolyogva. – A lényeg, hogy d-vel kezdődjön.

Philippe gyorsan kiszállt, megkerülte a kocsit, kinyitotta a hátsó ajtót, és ránézett a csecsemőre. A kicsi vágott egy grimaszt, és élesen felsírt. Philippe kiemelte, a vállára fektette, és megnyugtatóan megveregette a hátát. De a baba tovább sírt.

– Azt hiszem, éhes. Azt sem tudjuk, hogy egyáltalán evett-e már. Gyorsan az újszülöttosztályra kellene vinni, hogy minél hamarabb megetessék.

Arissa becsapta a dzsip ajtaját.

– Azt hiszem, ezt meg tudjuk oldani.

Philippe furcsán érezte magát. Ma reggel még egy luxusüdülőhely napozóágyán feküdt, két hét pihenés és finom ételek vártak rá. Most egy újszülött baba simul a nyakához, és keresi az életet jelentő emlőt. Mellette egy gyönyörű lány sétál, és fréziaillatot áraszt. Ő meg alig várja, hogy minél többet tudjon meg erről a lányról és erről az országról.

Philippe majdnem elnevette magát. A volt barátnője joggal panaszkodott, hogy az életében első helyen a munka áll. Mélyen gyökerezett benne a vágy, hogy orvosként a legtöbbet tegye másokért.

Ahogy beléptek a kórház főbejáratán, Arissához fordult:

– Nem ismerek egyetlen maláj nevet sem, így nem tudok választani.

– Figyelmeztetem, hogy hamarosan egy csomó új emberrel fog találkozni, és mindenkinek lesz saját javaslata, amiért vérre menően harcolni fog.

– Tudják, hogy nevet keresünk a babának?

Philippe ránézett a kis arcra. Olyan ártatlan és tiszta. Egy kislány, akit az anyja elhagyott számára ismeretlen okokból.

Arissa könnyedén megérintette a férfi karját.

– A babáink különlegesek. Itt a kórházban mindenki támogatja a babamentő inkubátor projektet.

A férfi kérdőn nézett rá.

– Segít a nyilvánosság?

A lány összerezzent a gondolatra.

– Persze, de semmilyen körülmények között nem akarjuk veszélyeztetni az anya biztonságát. A hír gyorsan terjedni fog, és mindenki eljön, hogy megnézze az új babát. – Sóhajtott. – Az itteni emberek nagyon szeretik a gyerekeket. Legkésőbb holnapra találunk ideiglenes nevelőszülőt a kicsinek.

A gondolatok vadul kavarogtak Philippe fejében. Talán egy ilyen projektet be lehetne illeszteni az új egészségügyi rendszerbe. Beszélnie kell a munkatársaival és a miniszterekkel.

Bár megbékélt leendő feladatával, eddig még a lelkesedésnek szikráját sem érezte soha. Sokkal könnyebb átlagos orvosként dolgozni, mint megváltoztatni egy egész rendszert, amihez ráadásul nagyon sok pénz kell.

Arissa megszorította a karját, amikor beléptek a kórház ajtaján. Várakozással teli arcok egész sora nézett rájuk a nővérpult felől.

– Itt tényleg gyorsan terjednek a hírek – jegyezte meg Philippe.

Arissa mosolyogva felvonta a szemöldökét.

– Isten hozta Temur Saporán!

Philippe ajánlata meglepte Arissát. Természetesen ellenőrizte a férfi működési engedélyét és a referenciáit, amelyek kivétel nélkül pozitívak voltak. Még ha akadtak is kisebb lyukak az önéletrajzában, ez nem zavarta. Megesik, hogy az orvosok olykor több hónapos szabadságot vesznek ki.

A gyermekorvos újra megvizsgálta az újszülöttet, és megfigyelésre felvette az osztályra. Philippe leült a kiságy melletti karosszékbe, és megkérdezte, adhatná-e ő az első cumisüveget a kisbabának. A kicsi mohón evett.

A személyzet minden tagja kíváncsi volt az újszülöttre, és Philippe udvariasan válaszolt a kérdésekre. Arissának azonban feltűnt, hogy ügyesen kikerülte a személyére vonatkozó kérdések megválaszolását. Alkalmanként ugyanis ő pontosan ugyanezt tette.

Végül ismét hármasban maradtak, és a baba pihenhetett. Arissa még mindig arra számított, hogy Philippe elnézést kér, és visszamegy a luxusüdülőhelyre. De nem így történt. Miután megetette a babát, és kicserélte a pelenkáját, további kérdéseket tett fel Arissának a babamentő inkubátor projektről.

Egy idő után megegyeztek egy névben, amelyet az egyik nővér javasolt: Dian.

Diannal a karjában Philippe letelepedett egy kényelmes karosszékbe, ujjával gyengéden megsimogatta a baba homlokát és pici orrát.

– Nos, kis Dian, meglehetősen szokatlanul indult az életed. De itt vagy, minden rendben, és remélem, az anyukád is jól van.

Arissa arra gondolt, hogy egy olyan férfi, akinek nyilvánvalóan van pénze, bizonyára elutasítóan viselkedik egy gyermekét sorsára hagyó nővel szemben. De csak együttérzést olvasott ki dr. Aronaz arckifejezéséből. Elérzékenyülve figyelte, milyen szeretettel bánik az újszülöttel.

Philippe egész este ott maradt. Néhány kérdést tett fel azzal kapcsolatban, hogy mi lesz most a kislány sorsa. Legtöbbször azonban csak ringatta a babát, és halkan beszélt hozzá.

– Nem fáradt? – kérdezte Arissa.

– Fáradt vagyok. – Philippe vállat vont. – De nem jobban, mint általában. – Körbepillantott. – És ez most egészen különleges helyzet. – Mosolyogva nézett le a kislányra. – Orvosként hányszor kívánja az ember, hogy több ideje legyen a betegeire. Holnap Dian nevelőszülőkhöz kerül, akiknek remélhetőleg bőven lesz idejük rá. – Arissára nézett. – Egyelőre azonban csak mi ketten vagyunk vele. – Amikor Dian nyöszörögni kezdett, a vállára fektette, és gyengéden megsimogatta a hátát. – És ez nem is olyan rossz időtöltés. – Kinyújtotta hosszú lábát. – Mi mást csinálhatnék? Elköltenék egy finom vacsorát? Pezsgős koktélokat kortyolgatnék? – Rövid szünetet tartott. – Mert azt hiszi, hogy többnyire ezzel töltöm az időmet, ugye?

Arissa kissé zavarba jött.

– Nem mondtam semmi ilyet.

– Csak gondolta – felelte Philippe mosolyogva.

Arissa elvörösödött, és az ajkába harapott. Ő sem akarta magára hagyni Diant. Nem lett volna helyes, hogy élete első napján Philippe egyedül legyen szegény kislány mellett. A kórházi személyzet jól ismerte Arissát, és csöppet sem csodálkoztak, hogy itt tölti az éjszakát. Néhányan kíváncsi pillantásokat vetettek Philippe-re. Holnap reggel minden bizonnyal ő lesz a beszélgetések fő témája. Ezért sürgősen be kell mutatnia őt mint a rendelő helyettesítő orvosát.

Arissa döbbenten hallotta, hogy Philippe énekel.

A kórházból másnap reggel egyenesen a szakrendelőbe hajtottak, és arról beszélgettek, hogy általában milyen betegek jönnek ide. Mivel Temur Sapora területén korábban bányászat folyt, az idősebbek körében meglehetősen gyakoriak voltak a tüdőbetegségek. Philippe felajánlotta, hogy szívesen kezeli a légzési problémával küzdő embereket, és úgy tűnt, hogy jól boldogul velük.

Az éneklés azonban meglepte Arissát. Félrehúzta a függönyt.

– Mi az?

Philippe egy idősebb férfi mellett ült, és fonendoszkóppal a mellkasát hallgatta, miközben mindketten énekeltek meg nevetgéltek. Philippe most megfordult, és így válaszolt:

– Frank Sinatra. Azt akarja mondani, hogy nem ismerte fel? – Megjátszott rosszallással csóválta meg a fejét. – Ezek a mai fiatalok, Rahim! Még akkor sem ismerik fel a nagyokat, amikor hallják őket.

Arissa nevetett.

– Ó, én felismertem, de biztos vagyok benne, hogy senki más.

Rahim hangos nevetésben tört ki, de aztán köhögni és zihálni kezdett. Arissára pillantva Philippe a mosdóhoz lépett, hogy megmossa a kezét.

– Úgy tűnik, Rahimnak megint légúti fertőzése van. Kipróbáltuk az éneklést, hátha az javítja a tüdőkapacitását.

Mint sokan, Rahim is COPD-ben, krónikus obstruktív tüdőbetegségben szenvedett. Az arca sápadt volt, a légzése szapora. Ha nem kezdik el a kezelését, hamarosan kórházba kerülhet.

Philippe a gyógyszeres szekrényhez lépett.

– Antibiotikumot adok neki.

Arissa elmosolyodott. A Rahimhoz hasonló betegek esetében az volt a legjobb módszer, ha a szükséges gyógyszereket személyesen adták oda nekik. Így megvolt rá az esély, hogy be is veszik.

Arissa elégedetten odabiccentett a férfinak, majd a következő betegéhez ment.

Néhány órával később Philippe jelent meg egy üres kávésbögrével a kezében.

– Találtam egy bögrét, de hol találom a kávét?

Arissa vetett egy pillantást a váróterembe, amely végre elcsendesedett. Aztán a férfihoz fordult.

– Jöjjön velem! Megmutatom az utat a varázsitalhoz.

A szakrendelő hátsó részében lévő kis konyhába vezette Philippe-et, bekapcsolta a kávéfőzőt, és kinyitott egy konyhaszekrényt, amely tele volt különböző kávéfajtákkal.

A férfi nevetett.

– Mi az? Egy kávéárus járt erre, és odaadta az egész készletét?

Arissa keresztbe fonta a karját, és a falnak támaszkodott.

– Vagy talán csak az a szabály, hogy minden orvosnak, aki nálunk megfordul, be kell szerezni a kedvenc kávéját.

Philippe meglepődött.

– Hány orvos dolgozott már itt?

Arissa nagyot sóhajtott.

– Sok. Évek óta nincsenek állandó orvosaink.

Philippe kivett egy csomag kávét a szekrényből, elismerően beleszimatolt, és a gépbe töltötte a port.

– Akkor hogyan tudja fenntartani a működését?

Arissa is vett egy csészét.

– Nem én tartom fenn, hanem a közösség. Én az egész szabadságomat arra használom, hogy itt dolgozzak.

– Tényleg?

– Igen. Öt éve – bólintott Arissa. – Temur Sapora a hazám. A szabadságomat úgyis itt tölteném. Akkor miért ne dolgozzak? Sok önkéntesünk van. Tagadhatatlan, hogy a sebgyógyítás területén elért eredményeink nagyon sokat segítettek.

A friss kávé illata lassan betöltötte a szobát.

– Ez azt jelenti, hogy a rendelőben kizárólag önkéntesek dolgoznak?

Arissa elmosolyodott.

– Igen és nem. Három állandó ápolónk és két adminisztratív alkalmazottunk van. Valójában ők a legfontosabbak, mert ők készítik a munkabeosztást.

– Szóval magán kívül vannak azért más orvosok is? – Philippe-nek rengeteg kérdése volt.

– Igen. A szigeten nincs lehetőség orvosi tanulmányokat folytatni. Ha valaki orvos akar lenni, el kell mennie innen.

– És senki sem akar visszajönni ide, a világ végére?

Arissa érezte, hogy felhorgad benne a harag.

– Hé! – Philippe odament hozzá, és megérintette a karját. – Nem akartam semmi bántót mondani, de valószínűleg rosszul fejeztem ki magam.

Arissa másodpercekig mozdulatlanul állt, és mereven bámulta a férfi mellkasát, amely a világoskék ing alatt – közvetlenül az arca előtt – szabályosan emelkedett és süllyedt. Csak most döbbent rá, milyen alacsony hozzá képest. Felnézett rá. Philippe olyan közel állt hozzá, hogy láthatta az állán a borostát – az átvirrasztott éjszaka eredményét. Hihetetlen, hogy ez a pasas még mindig ilyen jól néz ki, pedig alig aludt, és átöltözni sem tudott. Arissában nyomban felmerült, ő vajon hogyan festhet.

Philippe bocsánatkérő mosollyal hozzátette:

– Néha megesik az ilyen.

– Eddig még nem esett meg. A kórházban a tenyeréből ettek az emberek. Valóságos sármoffenzívát indított.

– Tényleg? – Philippe nevetett, és végigsimított a haján. – Azt hiszem, amikor fáradt vagyok, a sármom egy kicsit megkopik. – Bocsánatkérően felemelte a kezét. – Igazából csak annyit akartam mondani, hogy le vagyok nyűgözve, még akkor is, ha ez csak a második napom itt. A rendelőtől, a babamentő inkubátor projekttől… Belegondoltam, hogy ezeket odahaza is bevezethetnénk.

Arissa megráncolta az orrát.

– Tulajdonképpen szabadságon van, nem?

– Nos, mit is mondhatnék? Egyszerűen unatkoztam.

Mivel a kávéfőző abban a pillanatban bugyborékolni kezdett, hátralépett.

Furcsa módon Arissa szinte sajnálta, hogy megzavarta őket. Zavartan elfordult, és a nadrágja zsebében keresett egy gumiszalagot, hogy összefoghassa a haját. Aztán végignézett magán.

– Talán haza kellene mennem, hogy átöltözzek.

Philippe egy csésze gőzölgő kávét nyújtott át neki.

– Miért? Jól néz ki. Csinos, mint mindig.

Különös érzés kavargott Arissa gyomra táján. Ez a férfi, aki kiszorította Hugh Jackmant a toplistájáról, csinosnak tartja. Gyorsan félresöpörte a gondolatot. Erre nincs ideje. Túl sok a munka. Bár Philippe orvos, mégiscsak turista. Számára Temur Sapora csak egy röpke kitérő, se több, se kevesebb.

Arissa visszatért az előző témához:

– Ha véglegesen vissza akarnék jönni ide, akkor háziorvosként kellene dolgoznom. Tavaly kezdtem el a gyermekonkológiára szakosodni. Ez minden álmom. – Szerencsére a kávé illata elterelte a figyelmét Philippe arcszeszéről. Miután az üvegajtón keresztül megbizonyosodott róla, hogy a váróterem még mindig üres, letelepedett a társalgó kényelmes kanapéjára. – Van itt néhány gyerek, akiknek nyomon követhetem a kezelését, amíg itt vagyok.

Ahogy Philippe helyet foglalt mellette, a lába súrolta a lány combját.

– Nem a szárazföldön kezelik őket?

– Nem. A szárazföld négyórányi repülőútra van, és drága. Nemcsak a repülőjegy, hanem a kórházi kezelés és a családok elhelyezése is. Mindez rengeteg pénzbe kerül.

Philippe belekortyolt a kávéjába, majd felsóhajtott, hátradőlt a kanapén, és lehunyta a szemét.

– Igen, ez igaz. Azt hiszem, egyikünk sem ismeri igazán a saját országának egészségügyi rendszerét.

Arissa nevetett.

– Miért lenne ez a feladatunk? Mi csak egyszerű orvosok vagyunk.

Philippe hirtelen kinyitotta a szemét, és kihúzta magát.

– Tessék? Természetesen. Tökéletesen igaz.

Arissa homlokát ráncolva nézett a férfira.

– Dr. Aronaz, jól van? Lehet, hogy szüksége lenne egy kis alvásra?

Philippe megrázta a fejét. Kis híján elárulta magát, de időben észbe kapott.

Arissának valahogy megint ismerősnek tűnt, de nem volt ideje elgondolkodni ezen, mert a férfi hirtelen feléje fordult.

– Hé, még nem is beszéltünk a kutatási projektjéről! Kérem, ismertesse, és mondja meg, miben tudnék segíteni?

Arissa letette a csészét, és levett egy laptopot a polcról.

– Örömmel. Tehát megmutatom, miről is van szó…

4. FEJEZET

Philippe hullafáradt volt. De úgy tűnt, Arissa közelsége megadta azt az adrenalinlöketet, amire szüksége volt.

Biztosra vette, hogy a csinos doktornő ellenőrizte a referenciáit. Szerencsére azonban elég volt egy telefon a palotába, hogy vízumot kapjon, amely lehetővé tette, hogy Malajziában dolgozzon. Tehát az iratai rendben voltak.

A kutatási projekt pedig egyenesen lenyűgözte. A szigeten a természetes anyagokból készült sebkenőcs kiváló eredményeket hozott. Philippe-nek meggyőződése volt, hogy amint ez a tanulmány megjelenik, számos gyártó cég érdeklődik majd iránta.

A lábszárfekély világszerte gyakori probléma. Ezt az állapotot a kor előrehaladtával a romló keringési rendszer és a mozgáshiány együttesen okozza. Ezek a krónikus sebek különösen lassan és rosszul gyógyulnak. Philippe találkozott olyan betegekkel, akik évekig szenvedtek nyílt sebektől, amelyek néha hegedni kezdtek, hogy aztán újra felszakadjanak. A Temur Saporán alkalmazott sebkenőcs viszont figyelemre méltó eredményeket mutatott.

Az adatgyűjtés rendkívül pontos volt. Aznap Philippe hat beteget vizsgált meg, akik ezt a kenőcsöt használták, és hat másikat, akiket egy másikkal kezeltek. Odaadással végezte a sebek fotózását, a kezelési tervek dokumentálását és a betegek beszámolóinak rögzítését. Sok év telt el azóta, hogy utoljára részt vett hasonló kutatásban. Ez pedig nagyon ígéretesnek tűnt.

Éppen nyújtózott egy nagyot, amikor Arissa belépett.

A lány a férfi vállára tette a kezét.

– Végzett?

– Igen, éppen most. Ez a munka a diákkoromra emlékeztetett, szinte teljesen elfelejtettem, mennyire szerettem az ilyesmit.

Arissa fáradtan elmosolyodott.

– Meg akartam köszönni a segítségét. Mivel ezt megcsinálta helyettem, volt lehetőségem átnézni azoknak a gyerekeknek az eseteit, akiket meg akarok vizsgálni.

Philippe észrevette a finom ráncokat a lány szeme körül.

– Minden rendben?

Arissa szomorúan szorította össze a száját.

– Az egyik betegebb, mint gondoltam, és úgy tűnik, nem reagál jól a kezelésre. Tettem néhány változtatási javaslatot.

– Nem lett volna jobb, ha a gyereket a szárazföldön gyógyítják?

Arissa feszültnek tűnt.

– Talán. Ki tudja? De semmiképp sem lett volna jó a család többi tagjának. Az anyának négy gyermeke van, és egyedül neveli őket. Ha a fiával együtt a szárazföldre utazik, itt kell hagynia a többi gyermeket.

Philippe megértően bólintott. Pontosan tudta, hogy Arissa mit nem akar kimondani. Bár a gyerekkori leukémia egy része már gyógyítható, de nem minden fajtája.

Felállt.

– Jöjjön velem!

Arissa döbbenten nézett a férfira.

– Hogyan?

Philippe kikapcsolta a számítógépet, és a kabátjáért nyúlt.

– Hosszú nap volt a mai, meghívom vacsorázni.

– Nem szükséges.

– De igen. Jöjjön!

Arissa a fejét rázta.

– Nem, későre jár, és már így is feláldozta a szabadságát.

– Akárcsak maga.

Philippe nem fogadta el a lány tiltakozását.

Vajon mikor kényeztette utoljára valaki Arissa Cottert, és hívta meg vacsorázni? Mikor törődtek vele?

A lány szemében volt valami, amit nem értett, de ez mindössze két nap után nem is meglepő. Mindazonáltal felébresztette a kíváncsiságát.

Arissa még mindig habozott.

– Tényleg haza akar menni, és valami készételt enni? – kérdezte tőle tréfás hangon.

A lány nevetett.

– Igazából fagyasztott pizzát és csokoládét terveztem.

Philippe továbbra is a kezét nyújtotta.

– Á, szóval ez is egy szokványos este lesz?

Arissa megvonta a vállát.

– Talán. Még nem döntöttem el.

– De én igen. Felfedeztem egy éttermet az egyik párhuzamos utcában, amit szeretnék kipróbálni.

A lány fáradt szeme felcsillant.

– Melyik az?

– Előbb igent kell mondania, aztán elárulom.

Arissa felvette a farmerdzsekijét, és megfogta a férfi kezét.

– Mi lenne, ha én választanám ki a helyet?

– Talán ismeri a séfet, és kedvezményt kapunk?

Arissa az égre emelte szemét.

– Mintha szüksége lenne rá.

Philippe meghökkent. Lehet, hogy leleplezték?

Tizenöt perccel később már Arissa összes kedvenc fogása ott sorakozott előttük az asztalon: házi készítésű roti canai és roti telur csirkecurryvel, indonéz sült rizs, valamint tenger gyümölcseiből készült leves. Ahogy a mennyei illat megcsapta az orrát, a gyomra hallhatóan megkordult. Philippe felnevetett.

Arissa a különböző fogásokra mutatott.

– Kérte, hogy ajánljak valamit, ugye?

A férfi felvonta a szemöldökét.