NICHOLAS SPARKS

Törékeny csodák

NICHOLAS SPARKS

Törékeny csodák

A mű eredeti címe

Counting Miracles

Copyright © 2024 by Willow Holdings, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 963 452 991 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Dr. Eric Collinsnak

Kifürkészhetetlen s nagy, amit tett, csodálatra méltó és tömérdek.

(Jób 9,10){*}

Első fejezet

I
2023. március

Tanner Hughes kilépett a házból, amely egykor a nagyszüleié volt, és bezárta maga mögött az ajtót. Az egyik kezében sporttáska volt, a másikban ruhavédő zsák. Abban vitte az öltönyt, amelyet öt hete, a nagyanyja temetésén viselt.

A verandán álló Tanner felnézett az égre, ahol egyetlen felhő fehérlett vakítóan a reggeli verőfényben. Úgy tűnt, hogy újabb csoda szép, képeslapra kívánkozó nap virradt rá. Már nem először gondolt arra, milyen szép helyen állapodtak meg végül a nagyszülei. A floridai Pensacola mindig is katonaváros volt, mivel sok veterán költözött ide a nyugdíjas éveire. Tanner nagyszülei tehát nagyon is illettek a képbe, különösen a nagyapja, aki azelőtt szerelőként dolgozott a hadseregben.

Tanner otthagyta a kulcsot az egyik virágcserép alatt, mert aznapra ígérte magát az ingatlanos. A bútorokat már elvitték a költöztetők, és a szobafestőkkel is egyeztettek időpontot, az ingatlanos pedig sűrűn célozgatott arra, hogy gyorsan el fog kelni a ház. Tanner az utóbbi hetekben a nagyszülei holmiját rendezgette, és próbálta feldolgozni az azt megelőző hónapokat, azaz a nagyanyja végnapjait.

Még egyszer, utoljára hátrapillantott. Hiányzott a nagymamája, ahogy a nagyapja is, hiszen ők nevelték fel. A szüleit nem ismerte, mivel egyedülálló anyja pár perccel az ő születése után meghalt. Furcsa volt, hogy a nagyszülei sincsenek többé, és Tanner úgy érezte, bízvást elmondhatja magáról, hogy most jutott árvaságra. Hiszen az anyja csak fényképeken létezett a számára, a biológiai apjáról pedig pár hete még nem tudott semmit. A nagyszülei a maguk hallgatag módján érzékeltették, hogy nem tudják, kicsoda, és Tanner már réges-rég meggyőzte magát arról, hogy ez nem is számít. Persze néha sajnálta, hogy nem ismerhette a szüleit, de szerető családban nőtt fel, és ez volt a legfontosabb.

Elhessegette a szomorkás gondolatokat, és elindult a kocsija felé, amelyről így, leparkolva is ordított, hogy szupergyors járgány. Az 1968-as Shelby GT500KR modell reprodukciója, amelyet a Revology Cars nevű cég gyártott, metálbordó színben pompázott, és fehér csíkok díszítették, éppúgy, mint a futószalagról bő fél évszázada legördült elődeit. Ez az autó volt a legextravagánsabb dolog, amit Tanner valaha vásárolt magának. Őszintén sajnálta, hogy a nagyapja már nem láthatja, hiszen ő is odavolt a kultikus amerikai izomautókért. Igaz, nem eredeti Shelby GT500KR volt, viszont arra készült, hogy menjenek vele, nem pedig arra, hogy a garázsban tárolják, és Tannernek ez így tökéletesen megfelelt.

Persze ha jön a nyár, úgyis a garázsban köt ki a kocsija…

Bepréselte a sporttáskát meg az öltönyt a csomagtartóba, a házból elhozott emléktárgyakat rejtő doboz mellé. A hátizsákja már ott volt az első ülésen. A motor rekedtesen felbőgött, és Tanner már robogott is az autópálya felé. Szupermarketek, áruházak, gyorséttermek suhantak el mellette, és az járt a fejében, hogy Pensacola, a tengerpartot leszámítva, nemigen különbözik a többi várostól, ahol az utóbbi években megfordult. Még szoknia kellett, milyen egyforma az ország, függetlenül attól, hogy melyik államban jár. Nem tudta, eljön-e valaha az idő, amikor már nem érzi magát idegennek az Amerikai Egyesült Államokban.

Vezetés közben az élete mérföldköveire terelődtek a gondolatai. Felidézte a németországi és olaszországi katonai bázisokon megélt ifjúkorát, a Georgia állambeli Fort Benningben végigcsinált alapkiképzést, majd a hadseregben töltött, számos közel-keleti bevetéssel tarkított, közel másfél évtizedes időszakot. A leszerelés után pedig az Egyesült Államok Nemzetközi Fejlesztési Ügynöksége, a USAID biztonsági szakembereként dolgozott, mindvégig a tengerentúlon.

És azóta?

Nagyrészt azóta is vándoréletet élt, bár talán csak azért, mert másfajta életet nem ismert. Az utóbbi években szinte végig úton volt: keresztül-kasul bejárta az országot, és a telefonjában szépen gyűltek a nemzeti parkokban, illetve emlékműveknél készült fotók. De az utazgatás fő célja nem ez volt, hanem az, hogy meglátogassa a régi barátait, és ami még fontosabb, az elhunyt barátok családját. Összesen huszonhárom bajtársát tudta felsorolni, akik vagy harcban estek el, vagy önkezükkel vetettek véget életüknek a leszerelés után, és valamiért helyesnek tűnt, hogy elbeszélget az özvegyükkel vagy a szüleikkel. Úgy érezte, ezáltal közelebb jut valamiféle válaszhoz, még akkor is, ha azt sem tudja pontosan, hogy mi a kérdés.

Tavaly októberben még volt néhány család a listáján, amikor az országjárás hirtelen félbeszakadt, mert kiderült, hogy a nagyanyjának már nincs sok hátra. Tanner ezt csak akkor tudta meg, pedig rendszeresen hívták egymást, és üzeneteket is váltottak, de a nagyanyja nem tett említést a gyógyíthatatlan tüdőbajáról. Tanner egyből rohant Pensacolába, ahol a felpolcolt párnáknak döntve, egy gondozónő társaságában találta az idős asszonyt. Az volt az első gondolata, hogy mintha összement volna, amióta utoljára látta, majd feltűnt neki, hogy oxigéntartállyal is nehezen, szaggatottan lélegzik. Összeszorult a gyomra a látványtól, és attól kezdve szinte el sem mozdult a nagyanyja mellől. Sok feladatot átvett a gondozónőtől: nagyrészt ő etette, fésülte, öltöztette a nagymamáját, és sokszor aludt mellette, a szobájába becipelt heverőn. Buzgón készítette neki a kalóriadús tejturmixokat, az ételét pedig pépesítette, de úgy, hogy egy csecsemő is meg tudta volna enni. Gyengéden kefélgette a nagyanyja ritkuló haját, és ajakírt kent a kicserepesedett szájára. Délutánonként pedig, ha az idős asszony épp nem aludt, hanem elmélyülten nézte, hogy mi van az ablak túloldalán, felolvasott neki az Emily Dickinson-verseskötetből.

És mivel a nagyanyjának egyre inkább nehezére esett a beszéd, ő tartotta szóval. Mesélt a Grand Canyonról, Gracelandről, az észak-wisconsini jégszállóról és még sok mindenről, amit látott. De hiába várta, hogy a nagyanyja osztozzon a lelkesedésében: az idős asszony aggodalmas arca minden szónál ékesebben beszélt. Mintha ezt mondta volna: Aggaszt, hogy így hagylak hátra. Aggaszt, hogy rendezetlen az életed. Tanner próbálta elmagyarázni, hogy a kóborlása egyfajta tisztelgés az elvesztett barátok előtt, de a nagymamája megrázta a fejét, és reszelős hangon kipréselte magából a mondatot:

– Neked… otthon kell.

Aztán hosszú, heveny köhögőroham következett, majd az idős asszony intett Tannernek, hogy adja a kezébe az éjjeliszekrényen heverő jegyzettömböt és tollat. Ezt körmölte a papírra: „Találd meg a helyet, ahova tartozol, és tedd az otthonoddá!”

Tanner tudta, hogy csalódást okozna, ha beismerné, hogy még mindig nem jutott közelebb a megállapodáshoz. Ezért arról sem szólt a nagyanyjának, hogy januárban jelentkezett a USAID-nél megismert régi barátja, Vince Thomas, és újabb afrikai munkát ajánlott. Korábban már dolgoztak együtt Kamerunban, és Vince elmondta, hogy szüksége lenne egy biztonságifőnök-helyettesre, aki jól ismeri az országot és annak politikai viszonyait. Tanner akkor, januárban elfogadta az ajánlatot, mert úgy gondolta, hogy továbblépés, vagy inkább következő lépés gyanánt ez is éppúgy megteszi, mint bármi más.

Most pedig, hónapok óta először, felhajtott az autópályára. Összemosódott a szeme előtt az elsuhanó, sík észak-floridai táj. Úgy tervezte, hogy útba ejti a legjobb barátját, Glen Edwardsot, majd folytatja útját az Asheboro nevű észak-karolinai kisváros felé, ahol ki tudja, mi vár rá. Az is lehet, hogy semmi.

Asheboro.

Ezt írta fel a nagyanyja a jegyzettömbre, mielőtt kómába esett.

II

Észak-Karolina állam keleti része, Pensacolához hasonlóan, a nyugdíjba vonult veteránok kedvelt lakóhelye. Ide költözött Glen Edwards is, aki egyértelműen a talpára esett, miután leszerelt a Delta Force-tól. Egy harcászati kiképzőközpontot vezetett, ahova az ország minden tájáról jöttek a rendőrök meg a SWAT-kommandósok, és a Bogue Sound nevű lagúnára néző Pine Knoll Shoresban vettek házat a feleségével, Mollyval, akivel két, immár tíz év körüli gyereket neveltek. A kocsiból kiszálló Tannert nem lepte meg, hogy Glen egy üveg sörrel várja a verandán. Olyan sokáig szolgáltak együtt, hogy szinte olvastak egymás gondolataiban.

A magas mennyezetű ház csoda szép kilátással büszkélkedhetett, és kissé kupis, otthonos benyomást keltett. A szobasarkokat egymásra pakolt hátizsákok foglalták el, a bejárati ajtónál sporteszközök álltak kupacban. A gyerekek a három nap alatt, amit Tanner ott töltött, hol az apjukat, hol őt ostromolták. Hol videójátékokat mutattak neki, hol filmet nézni hívták, de ő ezt egy csöppet sem bánta, mert mindig is szerette a gyerekeket. A mosolygós, türelmes Molly pedig az a fajta nő volt, aki a legjobbat hozza ki a férjéből.

Jókat ettek, meglátogatták Glen egy-két rokonát, és elruccantak a tengerpartra is meg a Roanoke-szigetre, a vízi világot bemutató North Carolina Aquariumba. Esténként pedig a hátsó verandán cseverésztek a csillagos ég alatt, majd miután Molly nyugovóra tért, a két férfi még hosszasan beszélgetett négyszemközt.

Az első este Tanner elmesélte, mi mindent látott bolyongásai során, majd beszámolt az elhunyt barátok családjánál tett látogatásairól is. Glen, aki sokakat ismert a szóban forgó bajtársak közül, csöndben hallgatta, majd a végén közölte, hogy ő erre képtelen lett volna.

– Nem tudom, mit mondtam volna nekik – vallotta be.

Tanner tudta, mire gondol Glen, hiszen neki sem ment könnyen a dolog. Pláne, amikor olyan bajtársak családját kereste fel, akik öngyilkosok lettek… Aztán könnyebb témákra terelődött a szó. Tanner elújságolta Glennek, hogy Kamerunban fog dolgozni, majd beszámolt a Pensacolában töltött hónapokról is. Nem hallgatta el azt sem, hogy mivel lepte meg váratlanul a nagyanyja, azaz miért megy Asheboróba.

– Várj csak! – szólalt meg Glen, miután valamennyire feldolgozta a hallottakat. – Ezt csak most tudatta veled?

– Először azt hittem, keveri a dolgokat – felelte Tanner. – De aztán le is írta, és akkor már tudtam, hogy ez komoly.

– És hogy érezted magad?

– Hát sokkolt a dolog, meg talán dühös is voltam egy kicsit. De tudtam, hogy a nagyanyám úgy érezte, jól teszi, hogy elhallgatja ezt előlem. Talán engem próbált védeni ezzel… De így is szeretettel gondolok rá, hiszen igazából ők voltak a szüleim a nagyapámmal.

Glen akkor becsukta az eltátott száját, és nem szólt semmit, de az utolsó, harmadik estén újra szóba hozta a témát:

– Gondolkoztam azon, amit tegnapelőtt mondtál – kezdte. – És be kell vallanom, hogy egy kicsit aggódom érted, Tan.

– Hibás döntésnek tartod, hogy elmegyek Asheboróba?

– Nem. Teljesen érthető, hogy érdekel a múltad. Alighanem én is ezt tenném, ha valaki ledobna elém egy ekkora bombát. Az viszont aggaszt, ahogy a legutóbbi melód óta élsz. Mármint azt értem, hogy utazgatsz egy kicsit, és meglátogatod a régi barátaidat meg minden, és azt is értem, hogy ápolnod kellett a beteg nagymamádat. Na de visszamenni Kamerunba? Ez már magas nekem. Olyan, mintha elnapolnád az életedet ahelyett, hogy élnéd. Sőt, inkább olyan, mintha visszafelé haladnál. Ha jól tudom, soha nem volt még saját tulajdonú otthonod, ugye? Nem fáraszt még a vándorélet?

Úgy beszélsz, mint a nagymamám! – gondolta magában Tanner, de hangosan nem mondta ki. Inkább megvonta a vállát, és csak ennyit felelt:

– Jól éreztem magam ott.

– Azt értem – mondta Glen, majd sóhajtott egyet, és hozzátette: – De ha egyszer úgy döntesz, hogy megállapodsz, a cégemnél mindig van számodra hely. Ott laksz, ahol akarsz, magad osztod be az idődet, és megint Delta Force-osokkal dolgozhatsz. Sőt mi több, Mollynak van egy húga, aki szingli. – Glen az utolsó mondatnál úgy vonogatta a szemöldökét, hogy Tanner nem bírta ki nevetés nélkül.

– Kösz – mondta, és meghúzta a sörét.

– Ami pedig a nyomozásodat illeti…

– Mintha azt mondtad volna, hogy megérted a kíváncsiságomat.

– Így is van. Csak érdekelne, hogy a 23andMe-t használod, vagy valami más DNS-tesztelő weboldalt?

– Megpróbálkoztam az összessel – mondta Tanner –, de csak Ohióban meg Kaliforniában találtam egy-két nagyon, nagyon távoli rokont. Nyilván nem volt túl népes a család. De ha van valami javaslatod, nyitott vagyok. Én örülnék a legjobban, ha nem kéne annyit talpalnom.

– Nincs javaslatom – mondta Glen. – A stratégiád határozottan régimódi, de ki tudja? Régen is így csinálták az emberek, nem igaz? Szóval akár szerencséd is lehet.

Tanner bólintott, de voltak kételyei. Nem tudta, mennyi esély van arra, hogy megtalál valakit bő negyven évvel korábbról, pláne ha az illető kereszt- és családneve is olyan gyakori, hogy alig-alig szűkíti a kört. Hiszen csak az Államokban majdnem kétmillió Johnson él – Tanner ezt kiguglizta –, és Asheboróban is több mint száz.

És még az sem biztos persze, hogy a nagyanyja memóriájában meg lehetett bízni akkor, a végstádiumban. Csak annyit tudott leírni a már-már olvashatatlan, reszketeg macskakaparásával, hogy:

Apád

Dave Johnson

Asheboro, É-Karolina

Ne haragudj

III

Pine Knoll Shorestól Asheboróig négy óra volt az út. Tanner, miután beért a városba, megállt egy boltnál, ahol vett egy térképet, egy jegyzetfüzetet és néhány tollat, majd megkereste a könyvtárat. A kölcsönzőpult mögött ülő kedves hölgy azt felelte a kérdésére, hogy a hetvenes-nyolcvanas évekből sajnos nincsenek telefonkönyveik, de egy 1992-est elő tudott kotorni. Talán az is megteszi…

Tanner keresni kezdte sosem látott apját. Először is széthajtogatta az olvasóterem egyik asztalán Asheboro térképét, és négy negyedre osztotta a várost. Ezután kiírta a régi telefonkönyvből az összes Johnson nevét és címét, majd bejelölte a térképen a lakhelyüket. A következő lépés az volt, hogy behívta az iPhone-ján a friss online telefonkönyvet, és bekarikázta a térképen azok lakhelyét, akik még mindig ott éltek. Ha már a talpalós-kopogtatós módszer mellett döntött, csinálhatja akár hatékonyan is…

Még nem végzett, amikor bezárt a könyvtár – azaz kénytelen lesz visszajönni két nappal később, hétfőn. Fontolgatta, hogy felkeresi a megyei irattárat, hiszen az ingatlan-nyilvántartás is segíthet, de tudta, hogy hétvégén ott sincs félfogadás.

Miután bejelentkezett a Hampton Innbe, és lerakta a holmiját, úgy érezte, muszáj megmozgatnia a lábát. Felderítette hát a városközpontot, ahol egy régiségbolt, egy virágbolt és néhány butik előtt is elhaladt. Az üzletek a huszadik század elején épült házak földszintjén működtek. Tanner látott egy szép parkot is, és feltűnt neki, hogy az utcákon nagy a nyüzsgés, dacára annak, hogy ijesztően gyülekeznek az égen a felhők. A kutyasétáltatók és a babakocsit toló, ifjú szülők mintha egy letűnt kort idéztek volna, és Tanner megpróbálta elképzelni, milyen lehetett itt felnőni. Apám itt ismerte volna meg anyámat? – merült fel benne a kérdés. Amennyire tudta, a nagyszülei soha nem éltek Asheboróban, de akkor vajon hogyan keresztezhették egymást az útjaik? A nagymamája persze erre is tudna válaszolni… Tanner szívből sajnálta, hogy nem tudott kicsivel tovább együtt lenni vele.

Mire eleredt az eső, visszaért a szállodába, és belemélyedt a második világháború csendes-óceáni hadszínteréről szóló könyvbe. Olvasás közben azon merengett, hogy mennyit fejlődött azóta a modern hadviselés. A harcoló felek soraiban végzett pusztítás persze a régi…

Amikor korogni kezdett a gyomra, kiguglizott a telefonján egy sportkocsmát, ahol, úgy gondolta, meg is vacsorázhat. A Coach’s nevű műintézmény parkolója nem kis meglepetésére dugig volt, így két kört is kellett tennie, mire talált egy szabad helyet. Amikor pedig belökte az ajtót, rögtön mellbe vágta a fülsiketítő zaj. Több képernyőn is ment valami egyetemi kosármeccs, és a közvetítés maximális hangerejére a kocsma tomboló közönsége is rátett egy lapáttal. Tannernek halványan rémlett, hogy Glen mondott valamit a márciusi őrületről, vagyis az országos egyetemi sportszövetség, az NCAA férfi-kosárlabdatornájáról.

Miközben átszlalomozott a tömegen, reflexszerűen pásztázta az emberek arcát és testbeszédét, hogy ki tudja szúrni a részegeket és a bunyóra vágyókat. Észre is vett a bárpult közelében, az egyik magas asztalnál három férfit, akiknél, úgy tűnt, fegyver van. Jól látszott a derekukon az árulkodó dudor, a hajviseletük és a testtartásuk viszont azt sugallta, hogy munka után lazító rendőrök vagy seriffhelyettesek lehetnek. De Tanner azért olyan helyre ült a bárpultnál, ahonnan szemmel tudja tartani őket meg a többi vendéget is. Hiába, a szokás hatalma…

Amikor a pultos végre meglátta, hogy ott van, rendelt egy hamburgert és egy helyi kézműves sört. Mindkettő ízlett neki, majd miután a pultos elvitte az üres tányérját, szórakozottan kortyolgatta a maradék sörét, és nézte a meccset. Ösztönösen kővé dermedt, amikor a kocsma népe felhördült, de csak az váltott ki ilyen reakciót, amit a képernyőkön épp visszajátszottak: az egyik csapat irányítója elsüllyesztett egy hárompontost. Tanner megkönnyebbülve fújt egyet, de aztán megütötte a fülét egy másféle hang, amely nem illett bele az össznépi üdvrivalgásba.

– Azt mondtam, ENGEDJ EL!

A hang irányába forduló Tanner egy sötétbarna hajú lányra lett figyelmes, aki az egyik boksz mellett állt, az ott ülő, fordított baseballsapkás fiú pedig a karját szorongatta. Tanner úgy látta, hogy egy másik lány és még két fiú ül a bokszban. Nem szívesen avatkozott volna közbe, de taszította, ha egy férfi a fizikai erejével félemlít meg egy nőt. A lány végül el tudta rántani a karját, de Tanner elhatározta, hogy nem fogja tétlenül nézni, ha a fiú megint elkapja.

A lány szerencsére elviharzott az ajtó felé, majd a szőke barátnője is kisurrant a bokszból, és követte. A fiúk pedig röhögtek rajtuk, és utánuk kiabáltak.

Kis hülyék – gondolta magában Tanner, majd ismét a tévé felé fordult. Amikor már csak a korsó fenekén lötyögött némi sör, fogta a dzsekijét, és elindult az ajtó felé. Útközben az imént látott bokszra tévedt a tekintete, és feltűnt neki, hogy a fordított baseballsapkás fiú már nem ül ott, csak a két haverja.

A francba!

Tanner átfurakodott a tömegen, majd a kocsmából kilépve pásztázni kezdte a parkolót. Már látta is a baseballsapkást meg a két lányt: egy fekete városi terepjáró mellett álltak, és messziről is jól látszott, hogy újabb heves vita van folyamatban. A baseballsapkás megint karon ragadta a barna hajú lányt, aki ezúttal hiába próbált szabadulni. Tanner elindult feléjük.

– Valami gond van? – kiáltott oda, mire mindhárman felkapták a fejüket.

– Ki a franc maga? – acsarkodott a baseballsapkás, és szorosan fogta a lányt.

– Engedje el! – mondta Tanner, amikor már csak egy-két méterre volt tőlük. Miután a baseballsapkás nem reagált, még közelebb lépett. Érezte, hogy működésbe lépnek a Delta Force-os reflexek, azaz minden idegszála riadót fúj. – Nem mondom még egyszer – szólalt meg nyugodt, egyenletes hangon.

A fiú még kivárt egy ütemet, majd vonakodva elengedte a lány karját.

– Csak próbáltam beszélni a barátnőmmel – mondta.

– NEM VAGYOK A BARÁTNŐD! – sipította fülsértően éles hangon a barna hajú lány. – Egyszer randiztunk, és ennyi! Nem is értem, miért vagy itt!

Tanner a lány felé fordult, akinek fájhatott a karja, mert még mindig dörzsölgette.

– Akar beszélni vele? – kérdezte Tanner.

A lány levette a kezét a karjáról, és halkan azt felelte:

– Nem. Haza akarok menni.

Tanner a fiú szemébe nézett.

– Ez elég egyértelmű volt – mondta. – Talán jobban tenné, ha bemenne, mielőtt bajba kerül.

A baseballsapkás szája szólásra nyílt, de aztán jobb belátásra tért. Hátralépett egyet, majd megfordult, és visszament a kocsmába. Miután becsukódott mögötte az ajtó, Tanner ismét a lányhoz fordult.

– Jól van?

– Gondolom – felelte a lány, de mintha kerülte volna Tanner tekintetét.

– Nem lesz semmi baja – kotyogott közbe a barátnője. – Nem kellett volna így ráijesztenie a srácra.

Lehet, gondolta magában Tanner. Vagy talán mégis jól tettem…

Tapasztalatból tudta, hogy ha valakinek az önérzetébe gázol, az sokszor jobb, mint a másik opció, és ami történt, az már úgyis megtörtént.

– Akkor hát jó éjszakát! – mondta, és biccentett. – Vezessenek óvatosan!

Azzal Tanner elindult a parkoló végében álló kocsija felé. Beült a volán mögé, majd a kijárat felé araszolt a kocsisorok közti folyosón. A két lány már nem volt ott, ahol az előbb találkozott velük.

Rádöbbent, hogy meg kell néznie az útvonalat a telefonján, ezért megállt, és kicsit oldalra dőlt, hogy ki tudja halászni a készüléket a farzsebéből. Ekkor hirtelen kitolatott, vagy inkább kilőtt a parkoló kocsik sorából a nagy, fekete terepjáró, és belerohant a Shelbybe. A kocsi hátulja elmozdult, Tanner feje pedig hátranyaklott. Recsegett-ropogott a fémnek ütköző fém – aztán már vége is volt.

Tanner gépiesen csinálta, amit a kiképzésen belésulykoltak, azaz ellenőrizte, hogy nem sérült-e meg. Arra jutott, hogy keze-lába rendben van, nem vérzik sehol, a nyaka és a háta pedig talán fájni fog reggel, de nem sínylették meg komolyabban a dolgot.

Viszont a kocsi…

Tanner vett egy mély lélegzetet, majd abban a reményben nyitotta ki az ajtót, hogy talán mégsem volt olyan durva az ütközés, amilyennek hangzott – de azért felkészült a legrosszabbra. Elölről kerülte meg a Shelbyt, majd hátraérve azzal szembesült, hogy a karosszéria hátsó része csúnyán deformálódott, és hozzáér az abroncshoz. Továbbá ripityára tört a hátsó lámpa, és kinyílt a csomagtartó, amelyet Tanner hiába próbált visszacsukni, mert nem akadt be a kallantyú.

A kocsim!, lamentált magában. Az új kocsim…

Eltelt pár másodperc, mire a feldühödött Tanner észrevette, hogy a városi terepjáró, pontosabban Chevrolet Suburban sofőrje még nem szállt ki. Vett néhány mély lélegzetet, majd amikor már úgy érezte, hogy rendezni tudja a dolgot a fickóval anélkül, hogy kijönne a sodrából, elindult a Suburban vezetőülés melletti ajtaja felé, amely sértetlennek tűnt. Amikor odaért, az ajtó kivágódott, és előbukkant két vékonyka, remegő láb. Tanner döbbenten látta, hogy megint a barna hajú lánnyal áll szemben, aki holtsápadt, és nagy kerek szemmel, riadtan mered rá. Aztán kiadott valami fuldoklásszerű hangot, és az arcát a kezébe temetve elsírta magát.

Jézusom! – morogta a bajsza alatt Tanner. Ez a hála, amiért próbáltam jó fej lenni…

Adott a lánynak egy percet, majd még egyet. A zsenge kora és a reakciója alapján gyanította, hogy ez az első balesete, és tudta, hogy az mindig traumatikus élmény. Amikor pedig elapadt a könnyzápor, és a lány megtörölte az orrát a ruhaujjával. Tanner összeszorította a száját. Félő volt ugyanis, hogy ha emelt hangon beszél a lánnyal, annak újabb sírógörcs lehet a vége, és az hiányzott neki a legkevésbé.

– No, figyeljen rám – szólalt meg ugyanolyan határozott, tréfát nem ismerő hangon, ahogy a baseballsapkással is beszélt. – Először is elárulná, hogy hívják?

A lánynak a jelek szerint kellett egy kis idő, hogy felfogja, mit mondott Tanner. Végül felemelte a fejét, és mintha nagyon erősen próbált volna koncentrálni.

– Anyám meg fog ölni – bökte ki végül.

Uram, segíts! – gondolta Tanner, de azzal biztatta magát, hogy a lány, ha a nevét nem is mondta meg, képes tiszta fejjel gondolkodni.

– Meg kell győződnöm róla, hogy nem szenvedett testi sérülést – folytatta. – Megtenné, hogy elfordítja a fejét jobbra, majd balra, ahogy mutatom? Utána pedig próbáljon bólintani, rendben?

A lány, bár némi késéssel, de tette, amit Tanner mondott.

– Feje, nyaka nem fáj? Egy kicsit sem?

– Nem – felelte a lány, és szipogott egyet.

– Keze, lába, háta? Érez bármilyen bizsergést, szúrást, fájdalmat, zsibbadást? Válla, dereka forog?

A lány ráncolta egy kicsit a homlokát, majd néhány váll- és törzskörzés után azt felelte:

– Úgy néz ki, minden rendben.

– Az elsősegélynyújtás terén van némi tapasztalatom, de nem vagyok orvos – mondta Tanner. – Nekem is úgy tűnik, hogy nem sérült meg, de talán érdemes megnézetnie magát, biztos, ami biztos.

– Anyám orvos – mondta a lány.

Érződött a hangján, hogy még mindig zaklatott, és Tanner észrevette, hogy a keze is remeg. Ezért továbbra is higgadt, tárgyilagos hangon beszélt hozzá.

– A parkoló magánterület, úgyhogy a rendőrséget aligha kell kihívnunk. Viszont elővenné a jogosítványát, a forgalmiját és a biztosítási kártyáját?

– A rendőrséget? – kérdezte a pánikba esett lány.

– Most mondtam, hogy őket nem kell…

– Anyám ezek után tuti, hogy nem vesz nekem kocsit – vágott közbe a lány.

Tanner az égre emelte a tekintetét, majd újra próbálkozott:

– Megtenné, hogy előkeresi a szükséges iratokat? Jogosítvány, forgalmi, biztosítás.

A lány csak pislogott.

– Ez anyám kocsija – bökte ki végül szinte suttogva. – Nem tudom, hol van a forgalmi. Meg az a biztosításos cucc.

– Esetleg megnézhetné a kesztyűtartóban vagy a kézifék alatti rekeszben.

A kissé ingatagnak tűnő lány megfordult, és lassan, tétován bemászott az utastérbe. Míg keresgélt, Tanner elővette a telefonját, és többféle szögből is lefotózta a két autót. A lány végül kimászott a kocsiból, és a kezébe adta a jogosítványát meg a forgalmit.

– A biztosítási kártyát nem találom, de anyám valószínűleg tudja, hol van.

A forgalmi hátoldalára fel volt írva a biztosítótársaság neve és a kötvényszám.

– Itt van – mutatta Tanner, majd lefotózta a két okmányt, és visszaadta őket a lánynak, akinek szemmel láthatóan gőze sem volt róla, hogy mi ilyenkor a teendő. Tanner ezért előszedte a saját okmányait, majd azt kérdezte:

– Van telefonja?

– Mi? – kapta fel a fejét a lány, aki elmélyülten vizsgálgatta a két autó sérüléseit.

– Le kéne fotóznia az én okmányaimat.

– Lemerült a telóm.

Hát persze! Miért ne merült volna le?

– Azt mondta, az édesanyjáé a kocsi, ugye? – szólalt meg Tanner, miután lefotózta az okmányait a saját telefonjával. – Átküldöm a fotókat magának is, meg az édesanyjának is. Megmondaná a két számot?

– Nem lehetne, hogy csak nekem küldi át? Tudja, hogy elmagyarázhassam anyámnak, mi történt, mielőtt fotókat kap egy ismeretlen számról.

– Oké – hagyta rá Tanner, miután átgondolta a dolgot. – Csak magának küldöm át, de azért megadná az édesanyja számát is, biztos, ami biztos?

A lány megadta a két számot, Tanner pedig elmentette őket, majd átküldte a fotókat a lánynak, aki az ajkát harapdálta.

– Azt hiszem, jobban tenné, ha felhívná az édesanyját, hogy jöjjön el magáért – javasolta Tanner, és odanyújtotta a telefonját. – Remeg a keze, és sokkos állapotban van. Nem kéne így vezetnie.

A lány csak bámulta a telefont, de nem vette el.

– Ez az egyetlen kocsink – bökte ki végül.

– És a barátnője? – kérdezte Tanner. – Ő itt van még?

– Már elment.

– Más barátnője nincs, akit felhívhatna?

– Nem tudom a számukat.

– Hogyhogy nem tudja a számukat?

A lány úgy nézett Tannerre, mint egy hülyére.

– Mondtam, hogy lemerült a telefonom. Abban vannak a számok.

Tanner lehunyta a szemét, és egy pillanatra Buddhának képzelte magát.

– Rendben – mondta végül. – Milyen messze lakik? Esetleg hazavihetem a kocsijukkal.

A lány úgy bámulta Tannert, mintha mérlegelné, hogy megbízhatónak látszik-e.

– Igen, azt hiszem, az nem lenne baj – mondta végül. – Nem lakunk túl messze.

– Visszaállna a parkolóhelyére? Hogy a két kocsi ne legyen összeakadva?

– Én?

– Igen, talán jobb, ha én csinálom – mondta Tanner. – A kulcs a gyújtásban van?

A lány szipogott egyet, majd az autó felé intett, és Tanner ezt igenlő válasznak vette. Szerencsére a motor egyből beindult. Tanner, miután bearaszolt a parkolóhelyre, megnézte a Suburban hátsó lökhárítóját, és pár karcolástól eltekintve rendben találta.

– A jó hír az, hogy a maguk kocsija szinte sértetlen – mutatta. – Várjon meg itt, rendben? Gyorsan leparkolom az enyémet, és már jövök is.

Azzal Tanner bepattant a Shelbybe, és szép lassan elgurult a következő sorban kipécézett szabad helyig. Útközben többször is felszisszent, mert szörnyű, fülsértő hangot adott a gumit karistoló fém. A tükörben pedig nem sok mindent látott, mert útban volt a csomagtartó lecsukhatatlan, csálé fedele.

Tannerben felmerült a kérdés, vajon vissza kell-e vitetnie a Shelbyt Floridába, vagy helyben is meg tudják javítani. De hamar belátta, hogy ez rövidesen úgyis kiderül. Ma estére bőven elég lesz, hogy hazaviszi a lányt, majd próbál egy kicsit megnyugodni, hogy el tudjon aludni.

A terepjáróhoz közeledve azt látta, hogy az autót támasztó lány morózus képet vág, de végre abbahagyta a sírást. Miután beszálltak, Tanner behívta a telefonján a lány jogosítványáról készített fotót, majd azt kérdezte:

– A Dogwood Lane-en lakik még?

A lány bólintott.

– A szüleivel?

– Csak anyámmal – motyogta a lány. – Elváltak.

Tanner beírta a címet az útvonaltervező alkalmazásba, amely már jelezte is, hogy nyolc perc az út.

– El ne felejtse bekötni magát – mondta Tanner, majd indított. Már a főúton haladtak, amikor a lányra pillantott, és megállapította, hogy úgy ül ott, mint akit a vesztőhelyre visznek. – Casey, ugye? – kérdezte. – Casey Cooper. A jogosítványa szerint így hívják. Én pedig Tanner Hughes vagyok – tette hozzá, miután a lány bólintott.

– Üdv! – bökte ki Casey, majd Tannerre villant a tekintete. – Elnézést, amiért haza kell fuvaroznia.

– Semmi gond.

– És ezermillió bocsi, amiért nekimentem a kocsijának. Nagyon sajnálom.

Hát még én! – gondolta magában Tanner, majd a nagymamája hanghordozását utánozva így felelt:

– Egy kis baleset. Bárkivel előfordulhat.

– Maga most miért ilyen jó fej?

Tanner ezen eltűnődött.

– Talán eszembe jutott, hogy én is voltam fiatal – mondta végül.

A lány hallgatott egy sort, majd ismét Tannerre nézett.

– A barátnőm szerint szép a szeme. Mármint Camille szerint, aki itt volt velem.

Tanner szemét, amely a fényviszonyoktól függően vagy zöld, vagy aranysárga színben játszott, mások is megdicsérték már.

– Kösz.

– Meg azt is mondta Camille, hogy vagányak a tetkói.

Tanner ezen csak mosolygott, a lány pedig egy darabig szótlanul bámult ki az éjszakába, majd megcsóválta a fejét, és ismét megszólalt:

– Anyám nagyon ki lesz bukva – mondta halkan. – Szó szerint magánkívül lesz.

– Lehet, hogy kell majd hozzá egy kis idő, de le fog csillapodni – felelte Tanner. – És örülni fog, hogy maga nem sérült meg.

Casey ezen mintha elgondolkodott volna. Közben megérkeztek a kellemes, fás lakóparkba, ahol már ő mutatta Tannernek, hogy mikor merre forduljon. A zömmel kétszintes, téglahomlokzatú, lambériás burkolatú házak előtt szépen nyírt sövény húzódott.

– Ez az – mutatott végül Casey egy fényárban úszó házra, amelynek kis utcafronti verandáján két hintaszék állt. A konyhaablaknál pedig mintha megmozdult volna valaki.

Tanner leállította a motort, de látta, hogy Casey nem siet kiszállni.

– Megvárjam idekint, amíg elmondja az édesanyjának, hogy mi történt? – kérdezte.

– Megtenné? Hátha beszélni akar magával is.

– Persze.

Úgy tűnt, hogy Casey végre összeszedte a bátorságát. Miután belépett a házba, Tanner kiszállt, és a terepjáró ajtajának dőlve várt.

Úgy öt perc múlva kijött a házból egy nő, nyomában Casey-vel. Az anyukája – suhant át Tanner agyán, majd amikor a nő habozott egy kicsit az ajtó fölötti lámpa fénykörében, azon vette észre magát, hogy alaposan szemügyre veszi.

A nő kopott farmeréhez egyszerű, fehér parasztblúz társult, a hosszú, barna haját hevenyészett, zilált lófarokban fogta össze. Első ránézésre fiatalnak tűnt ahhoz, hogy Casey anyja legyen. A laza, bő blúza nem rejtette véka alá a dús idomait, és mintha kissé tétován emelte volna a kezét, hogy megszelídítsen egy rakoncátlan tincset. Igen, bizonytalanságot sejtetett a mozdulata, és Tannernek eszébe jutott, hogy ez fakadhat valami régebbi csalódásból, vagy olyan döntésből, amit a nő már megbánt. De vajon mit bánt meg?

Csak amolyan ösztönös megérzés, röpke benyomás volt ez, de amikor a nő összeszedte magát, majd lelépett a verandáról, és kivillant a farmer alól a csupasz lába meg a vörösre festett körmei, Tanner agyán váratlanul a következő gondolat suhant át:

Ennek a nőnek története van, és én ezt a történetet hallani akarom!

{*} A Bibliából származó részleteket a Szent István Társulat bibliafordítása alapján közöljük. – A szerk.