Markó Béla

Zsarnokra várva

Esszé, publicisztika
2017–2021
– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Markó Béla, 2022
ISBN 978 963 468 324 7

Kegyelmi állapot
Előszó helyett

Ahhoz a generációhoz tartozom, amely már a kommunizmusban született és nevelkedett. Sőt, legtermékenyebb éveink is abban a rendszerben teltek el. 1989 decemberében harmincnyolc éves voltam, és az előző hónapok közép- és kelet-európai forrongásai lázba hoztak ugyan minket is, de egyáltalán nem lehetett biztosra venni, hogy a Ceauşescu-diktatúra hamarosan szétesik. Azt pedig még kevésbé jósolhatta valaki, hogy ez a bukás egyik napról a másikra megy majd végbe, véres forradalommal. Kisgyerekként, az ötvenes években a háború már távoli emléknek tűnt, szüleink is így beszéltek róla, és az elkövetkező évtizedek egyre erősítették az általános hiedelmet, hogy egy moccanatlan világban kell leélnünk az életünket. A magyar ötvenhat szele végigsöpört Románián is, de az erdélyi magyaroknak ebből inkább csak a rákövetkező megtorlás jutott, a szabadság mámorító érzését nem tapasztalhatták. Később a hatvannyolcas Párizs és Prága kínált csak egy rövid illúziót mindannyiunknak, illetve volt még a nyolcvanas években egy-két sztrájk a Zsíl-völgyi bányákban, 1987-ben pedig Brassóban egy gyorsan elfojtott munkáslázadás verte fel rövid időre a diktatúra csendjét, de ennek is csak a külföldi rádióadók jóvoltából jutott el a híre az ország más régióiba, és legfeljebb csak suttogni lehetett róla, hiszen a román titkosszolgálat kifogástalanul működött. Nemhogy egy rendszerellenes megmozdulásról, de még egy kisiklott vonatról is szinte csak akkor lehetett tudomást szerezni, ha valamilyen propagandisztikus megfontolásból a pártvezetés engedélyezte a sajtónak az erről szóló híradást. Repedés alig volt a rendszeren, bár akit érdekelt, így vagy úgy mégis tájékozódhatott, mi van a nagyvilágban, csakhogy a Szabad Európa Rádiót, az Amerika Hangját, a BBC magyar vagy román adását, majd a vége felé már a Kossuth Rádiót is úgy hallgatták sokan, mint egy álombeli tudósítást arról, ami nem biztos, hogy nálunk valaha is bekövetkezhet. Álmodhatta ki-ki a maga alternatív világát, egyedül vagy szeretteivel együtt, de sok magyar lassan-lassan már nem is a zsarnokság szétzúzásában, hanem esetleg egy máshol, Magyarországon vagy Nyugat-Európában folytatható életben reménykedett. „Négy-öt magyar összehajolt” itt-ott, de egyre kevesebben voltunk, akik nem akartunk elmenni, és némiképpen irracionális optimizmussal tervezgettük a változást. Közben persze a nyolcvanas évek második felére a Kádár-rendszer is felocsúdott Magyarországon, és befogadták, vagyis ahogy akkor mondtuk, „nem adták vissza” azokat, akik a zöld határon szöktek át Romániából, vagy netán rokonlátogatáson voltak kint, és nem akartak többé hazajönni.

Napról napra erősödött a társadalmi és nemzeti elnyomás, és majdnem teljes jogfosztottságban értük meg 1989-et Romániában. Már nem voltak önálló magyar középiskoláink, csak magyar osztályok a vegyes iskolákban, és ez a kényszerű együttlét eszközként szolgált a magyar nyelvű oktatás fokozatos visszaszorítására. A szaktárgyakat kötelezően románul tanították a szakiskolákban, sőt, egészen abszurd módon itt-ott már kezdték bevezetni, hogy a tanítás nyelve egyébként sem a diákok anyanyelvétől, hanem a tanár nyelvtudásától függ. Ha egy vegyes iskolában csak románul beszélő matematika- vagy fizikatanár jutott a magyar osztályokba, attól kezdve a matematikát vagy fizikát ott is románul tanították. Az egyetemi oktatásban már csak színészképzés és részlegesen orvos- meg gyógyszerészképzés zajlott magyarul, holott 1959-ig még önálló állami magyar egyetem is működött Kolozsváron. A magyar helységnévtáblák, cégtáblák, tájékoztató feliratok is mindenhonnan eltűntek Erdélyben, olyan városneveket, mint Marosvásárhely, Kolozsvár, Nagyvárad, Brassó és így tovább, a még létező néhány magyar újságban is kötelezően románul kellett használni. Emlékszem, milyen megdöbbenve forgatta mindenki azt a kis színes tájékoztató könyvecskét, amely a marosvásárhelyi szecessziós műremeket, a Kultúrpalotát volt hivatott népszerűsíteni az odalátogatók körében, és a könyvüzletekben vagy az újságárudákban is be lehetett szerezni. Azt a címet viselte ugyanis a tetszetős könyvecske, hogy: A Tîrgu-Mureş-i Kultúrpalota. Megszűnt a kolozsvári és marosvásárhelyi magyar rádióadás és a Román Televízió hétfő délutáni magyar nyelvű műsora is. A hivatalos szóhasználatban pedig egyszerre csak „magyar nemzetiségű románok” lettünk mindannyian egy olyan ideológia szellemében, amely materialistaként határozta meg önmagát, de tulajdonképpen minden megnyilvánulása nominalista szemléletet tükrözött: nem a tények, hanem a szavak számítanak, és jaj a tényeknek úgymond, hogyha nem próbálnak igazodni a szavakhoz.

De természetesen nemcsak a nemzeti elnyomástól, a pártfőtitkár által meghirdetett „homogén” Románia rémálmától szenvedtek az erdélyi magyarok, hanem attól is, ami az egész társadalmat egyformán sújtotta azokban az években, hiszen a rendszer alkonyán már a szó szoros értelmében éheztek, fáztak az emberek, nem volt élelem, nem volt fűtés és meleg víz, időnként még villanyáram sem a panellakásokban. Ugyanis az égvilágon minden eladható terméket kivittek Romániából, annak az abszurd Ceauşescu-tervnek megfelelően, hogy az országot meg kell szabadítani minden küladósságtól, és gazdaságilag teljesen függetlenné kell tenni. Románok és magyarok valóban egyformán megszenvedték mindezt, és ez a közös szenvedés kellő alapot adott az 1989 decemberi szolidáris éhséglázadáshoz, majd rögtön utána a kollektív eufóriához. Nem hiszem, hogy valakinek is szégyellnie kellene azt a néhány napos boldogságot. Kár, hogy csak néhány napig tartott. Mostanában inkább az gondolkoztat el újra meg újra, hogy vajon törvényszerű volt-e, ami történt: az összefogás, a rezsim gyors összeomlása, a kollektív eufória, aztán a súlyos elvi-eszmei megosztottság a romániai társadalmon belül. Egyre biztosabb vagyok benne, hogy sok minden történhetett volna másképpen is. Jobban is, de sokkal rosszabbul is. Beleértve az erdélyi magyarok helyzetét.

Készséggel elfogadom, hogy a krónikaíró dolga nem az elszalasztott lehetőségekről, vagy ellenkezőleg, az elkerült tragédiákról elmélkedni, hanem elsősorban azt kell pontosan reprodukálnia, ami megtörtént. Egy történésznek nem nagyon szabad feltételezésekbe bocsátkoznia. Nos, ilyenkor azt szoktam mondani, én hál’ istennek lehetek szakmaiatlan, mert nem vagyok történész. De valójában úgy gondolom, az lenne az igazán dilettáns múltidézés, például az 1989-es romániai forradalomra emlékezve, hogyha egyszerűen azt mondanánk, mindennek úgy kellett történnie, ahogy történt. Már régóta nyilvánvaló számomra, saját bőrömön is tapasztaltam sokszor, hogy akár a véletlen is más irányba terelheti a jövőt, és az is világos, hogy kulcspillanatokban egy-egy vezetőnek, akit éppen felszínre dobott az ár, módja van döntő módon befolyásolni a történelmet. Ma már számokkal, tényekkel, statisztikákkal magyarázzák sokan, hogy a szovjet birodalomnak össze kellett omlania. Ez valószínűleg igaz, semmi sem tart örökké, a kérdés mégis az: mikor kellett összeomlania? Ha nincsen Gorbacsov határozottsága – más megközelítésben: gyengesége –, akkor is így történt volna-e, vagy esetleg még hosszan vergődött volna Európának ez a része? Vagy ha Romániában nem a volt kommunista párt kispadon ülő – csak reformra, nem forradalmi változásra készülő – tartalékosai, Ion Iliescuék veszik át a hatalmat, vajon nem tisztult volna-e meg könnyebben az egész társadalom, és nem lett volna-e jobb magának a baloldalnak is egy sokkal radikálisabb szakítás a múlttal? Megválaszolni nem lehet, mégis fel kell tenni ezeket a kérdéseket. Mert hát, visszatérve a magyar–román viszonyra, abban is biztos vagyok, hogy amennyiben még kap tíz-tizenöt évet a Ceauşescu-rezsim – mondom a példákat, hogy ez lehetséges lett volna: Kuba, Kína stb. –, akkor a rendszerváltáskor még egymillió-hétszázezer lelket számláló romániai magyar közösséget sikerült volna visszafordíthatatlanul megritkítani, szétverni vagy akár a szó szoros értelmében elüldözni. Annak a rendszernek minden eszköze megvolt arra, hogy erőltetett iparosítással vagy más módon, nagy tömegeket ide-oda mozgatva, Erdély magyar többségű régióinak etnikai összetételét teljesen megváltoztassa. Mint ahogy, más eszközökkel persze – kiárusítva őket a Német Szövetségi Köztársaságnak –, sikerült az 1970-ben még háromszázezer fölötti németséget, tehát a szászokat és svábokat 1989-re már százezer alá nyomni, és ez a csökkenés aztán tovább folytatódott máig, most már harmincezren sincsenek. Minden bizonnyal hasonlóképpen történt volna ez a magyarokkal is, hogyha nem jön közbe 1989. Nem árt ezeket az alternatívákat is számba venni, amikor azt mérlegeljük, hova jutottunk, és hova juthattunk volna. 1989 hatalmas esélyt kínált mindannyiunknak. Úgy tisztességes tehát, ha arról is beszélünk, hogy enélkül ma, harminc év múltán Erdély valószínűleg majdnem egyszínű lenne. Természetesen mindez csak önmegnyugtató elmejáték marad, amennyiben nem szólunk arról is, hogy az igazán sötét víziók nem teljesültek ugyan, de a sokat ígérő kezdeti időszakhoz képest mégis beszűkültek a perspektívák nagyon hamar, és amit néhány hónap alatt láttunk megvalósíthatónak 1989 decemberének utolsó napjaiban, több évtizedes küzdelembe került, és még így sincs rendben minden. Erről is csak azt mondhatom, hogy nem volt törvényszerű olyan hamar felocsúdni abból a különös kegyelmi állapotból, amely néhány napig a román–magyar viszonyt meghatározta. Rövid idő múltán, már a frissen megalakult RMDSZ marosvásárhelyi Intéző Bizottságának nevében meglehetősen patetikus, de talán mégis pontos kiáltványt kellett intéznünk a románokhoz, akkori fogalmazványaimat lapozgatva került a kezembe: „Román testvérek! December 21-én és 22-én együtt fordultunk szembe a diktatúrával, együtt kiáltottuk, hogy: »Le Ceauşescuval!« Román és magyar mártírok vére öntözte városunk, Marosvásárhely köveit. Azt hittük és hisszük most is, hogy a közös véráldozattal megpecsételt testvériséget soha semmi és senki meg nem bonthatja többé! […] Nem mi voltunk az ellenségeitek, hanem a kommunista diktátor és a hozzá hasonlóak! Azok, akik most ismét uszítanak, ismét egymás ellen akarnak ugrasztani minket, hogy a zavarosban halásszanak. Ne higgyetek nekik, román testvéreink, ne engedjétek, hogy elhintsék köztünk a viszály magvait. […] Amíg nem értjük meg egymást, amíg nem tiszteljük egymás jogát az anyanyelvhez, a kultúrához, amíg nem engedjük meg, hogy ki-ki úgy beszéljen, úgy éljen, úgy gondolkozzék, ahogy akar, ha ezzel nem sérti a többiek szabadságát, addig sohasem lesz itt demokrácia. Márpedig ezért harcoltunk: a demokráciáért. S nem azért, hogy a régi rend sötét figurái most újból előbújjanak rejtekhelyükről, és összeveszejtsenek minket, hogy aztán sátáni vigyorral megint a nyakunkba üljenek.” A felajzott közhangulathoz képest, azt kell mondanom, racionális üzenet volt ez. Hiába. Akkor már „a régi rend sötét figurái” tényleg „előbújtak rejtekhelyükről”, megalakult Marosvásárhelyen a Vatra Românească nevű (szó szerint: Román Tűzhely, de tulajdonképpen: Román Otthon) ultranacionalista szervezet, amely egészen más hangú kiáltványokat fogalmazott ugyanebben az időben: „Román testvérek! Erdély a miénk volt, a miénk, és a miénk is lesz mindig. De sajnos, szent román földjét hunok, cigányok és más ázsiai hordák lába piszkítja be. Fogjatok össze, hogy űzzük ki őket az országból! […] Ceauşescu nem élt eleget, hogy szétzúzhassa őket, de nemzetünk nem teheti le a fegyvert, ilyen értelemben. Nekünk nem kell Svájc! Nincs szükségünk semmiféle Európára!” Nem folytatom. Igen, Ceauşescu nem élt eleget, hogy eltüntessen minket Erdélyből. De eleget élt ahhoz, hogy máig szembe kelljen néznünk örökségével. Az RMDSZ első elnöke, Domokos Géza azt a címet adta emlékiratainak, hogy: Esély. Igaza volt, megismétlem én is: 1989 esélyt adott. Enélkül esélyünk sem lett volna. Így viszont harminc év elteltével ki-ki elkészítheti a maga számvetését: mit tudtunk beteljesíteni abból, ami elsősorban rajtunk múlott. Azt gondolom, hogy sokat. De nem mindent. És azt is gondolom, megrögzött optimistaként, hogy a pohár félig tele van? Vagy félig üres mégis? Nem ártana, ha erről is beszélnénk, amikor a közelmúlt történelmét idézzük. Az esélyről. A magyarok esélyeiről. És a mindenek ellenére továbbra is Európába igyekvő, de egyre lassabban haladó Románia esélyeiről is.

„Költő az legyen, mi népe”
Értelmiségi stratégiák 1989 előtt és után

1976 és 1989 között egy szépirodalmi folyóiratnál, a marosvásárhelyi Igaz Szónál dolgoztam, a szerkesztőség a Bernády György polgármester által még a huszadik század elején épített szecessziós Városháza tőszomszédságában, az egykori Iparkamara épületében működött. Természetesen akkor már rég megváltozott a Városháza rendeltetése is, a megyei pártbizottság székháza volt, és ablakunkból ráláttunk a mindig éberen vigyázó Román Kommunista Párt ablakaira. Ha akartuk volna, sem felejthettük, hol élünk, de, őszintén szólva, nem is próbáltunk megfeledkezni erről, hiszen úgy tudtuk, egy erdélyi magyar értelmiséginek, különösen az írónak nem szabad elfordulnia az őt körülvevő valóságtól. Az a dolgunk, hogy csökkentsük a rosszat, növeljük a jót, ha lehet, és közben készüljünk a változásra, amiről egyikünk sem tudta, mikor jön el, ha eljön egyáltalán. Egy aktivista korban „aktivisták” voltunk magunk is, csak másképpen persze, mint a szomszéd épület urai. Nem a proletár-, majd nacionál-kommunista diktatúra tett minket aktivistává, hanem egy sokkal régebbi magyar kulturális hagyomány. Elsősorban a magyar költészet, amelynek legjobbjai időről időre megújították ezt a testamentumot, beárnyékolva sokszor azokat az alkotókat, akik másképpen próbáltak írni, de magánlírájukat – nevezzük így – elmosta vagy partra vetette a fősodor, a közéleti szerepvállalás imperatívusza. Máig tart ez a dichotómia kultúránkban, más-más formában, más-más címkével, és hát az a bizonyos fősodor is hol ilyen, hol olyan kanyart vett a közelmúlt történelmében, részben el is iszaposodott mostanára. Az imperatívusz el-elhalkult, de megmaradt azért. „Költő az legyen, mi népe, / Mert kivágyni: kész halál” – mondja Arany János, aztán pontosítja is, hogy kinek, minek az ellentéteként képzeli ezt a szerepet: „Légy, ha birsz, te »világ-költő«! / Rázd fel a rest nyugatot: / Nekem áldott az a bölcső, / Mely magyarrá ringatott; / Onnan kezdve, ezer szállal / Köt hazámhoz tartalék: / Puszta elvont ideállal / Inkább nem is dallanék” (Kozmopolita költészet). Két évtizeddel azelőtt már Petőfi Sándor is elmondta ugyanezt: „Ha nem tudsz mást, mint eldalolni / Saját fájdalmad s örömed: / Nincs rád szüksége a világnak, / S azért a szent fát félretedd” (A XIX. század költői). Megkérdezhetnénk, hogy az egyébként irodalmi kalandozásaiban „világpolgár”, rendkívül befogadó, toleráns Arany vajon miért eleveníti fel az elveszett barát ellentmondást nem tűrő ars poeticáját. De nincs mit csodálkozni rajta, végigmegy ez a dilemma a magyar költészeten, érdemes újraolvasni például jóval későbbről egy másik formaművész, az erdélyi Dsida Jenő poémáját, a Psalmus Hungaricust. Mintha ő is egyik nagy elődje bő két évtizeddel azelőtti sorait folytatná: „Ha ki király, Sorsának a királya, / Mit bánom én, hogy Goethe hogy csinálja, / Hogy tempóz Arany s Petőfi hogy istenül. // […] A tolakodó Gráciát ellöktem, / Én nem bűvésznek, de mindennek jöttem, / A Minden kellett s megillet a Semmisem” (Hunn, új legenda) – írja gőggel, de ezúttal némi öniróniával is Ady Endre. De míg Adynál ez a profetikus attitűd megszokott, és akár az előbbi idézet utolsó sorának csipetnyi humora is meglepő, addig Dsidánál éppen ennek a fordítottjától hökkenünk meg, a váratlan szerepvállalástól, hogy a költészet bizonyos értelemben a nemzeti identitás kifejezője lesz nála is: „Vagy félezernyi dalt megírtam / s e szót: magyar, / még le nem írtam” – mondja, és utána már egy kollektív lelkiismeret nevében beszél mindvégig ebben a szenvedélyes költeményben, addigi pályáján egészen előzménytelenül: „Epévé változzék a víz, mit lenyelek, / ha téged elfelejtelek! / Nyelvemen izzó vasszeget / üssenek át, mikor nem téged emleget! / Húnyjon ki két szemem világa, / mikor nem rád tekint, / népem, te szent, te kárhozott, te drága!” Nyilvánvaló, hogy az elődök, Petőfi, Arany, Ady is taszítják a melankolikus lírájú költőt egy ilyen hang kipróbálására, néhány sora közvetlenül is visszautal például a Hunn, új legenda képeire: „Mit nékem most a Dante terzinái / s hogy Goethe lelke mit hogyan fogant, / mikor tetszhalott véreimre / hull már a föld és dübörög a hant”, de a költőszerep – tágabb értelemben: értelmiségi szerep – újraértelmezését nem lehet kizárólag a kulturális hagyománnyal indokolni. A Trianon utáni kisebbségi helyzet saját alkotói, önkifejezési szabadságának korlátozására készteti az erdélyi értelmiséget, de ennek érdekes módon mégis fölszabadító hatása van, a többlet-feladat és többlet-felelősség különös eufóriával jár együtt. Végül is az első világháború utáni értelmiségi szerepvállalás alapdokumentuma, a Kós Károly-i Kiáltó Szó, jóval a Dsida-vers megírása előtt, szintén egy olyan szépírói alkotás, amelyben a keserűség mellett van lelkesültség is, a sok szempontból csonka, de mégiscsak felnőtt, önálló közösségi lét romantikus vállalása. A két világháború közti értelmiségi stratégiát innen kell számítanunk, a Kiáltó Szó adja az indító lökést, de maga a stratégia kollektív alkotás, Bánffy Miklóstól, Tamási Árontól Dienes Lászlóig és Gaál Gáborig, az Erdélyi Helikontól a Korunkig már-már mindenkit beleérthetünk. Ideológiailag jelentős különbségek vannak köztük, de a kisebbségi lét sokszor egy platformra tereli ezeket az alkotókat, sorskérdésekben eléggé hasonlóan gondolkoznak.

Amikor az 1989-es rendszerváltást megelőző időszak, nevezetesen a Ceauşescu-diktatúra értelmiségi modelljeit akarjuk számba venni, mindenképpen vissza kell tekintenünk erre a két világháború közti alapvetésre, ugyanis a folytonosság ebben az esetben sem csak általános kulturális értelemben mutatható ki, vagyis nemcsak arról van szó, hogy Sütő Andrásék például folytatják Tamási Áronékat, akik a maguk során szintén folytatták Petőfi Sándort vagy Ady Endrét, hanem a kisebbségi lét ugyanazokat a dilemmákat termeli újra a kezdeti illúziók után a kommunista rendszerben is, mint amivel a fasizálódó királyi Romániában kellett szembesülni. Pontosan leírja ezt a folytonosságot Bárdi Nándor a Kárpát-medencei kisebbségi stratégiákat listázó könyvében (Tény és való), amelynek műfaji megjelölése Problémakatalógus, jelezve, hogy egyelőre konklúziókat megfogalmazni, végleges ítéletet mondani a teljes magyar huszadik századról elég nehéz (Kalligram Könyvkiadó, Pozsony, 2004). De vannak mégis következtetései, és ezek is megfontolandók: „A romániai magyarság alapvetően nagyságában különbözik az összes többi határon túli magyar kisebbségi csoporttól. Ebből adódóan értelmisége is számosabb, tagoltabb, és így különböző szakértői csoportok működhetnek benne, párhuzamosan. Egy másik fontos sajátosság, hogy míg a többi kisebbség esetében a hatvanas évektől döntően első generációs értelmiségiek baloldali hagyományokra építették az intézményeket, addig Erdélyben megmaradt némi folytonosság és legfőképpen a tudás a két világháború közti kisebbségi szellemi életről” (i. m. 119). Az idézett passzushoz fűzött lábjegyzetben meg is ad egy kiegészíthető, de mindenképpen reprezentatív névsort: „Folyamatosan léteztek vonatkoztatási személyiségek: Kós Károly, Márton Áron, Mikó Imre, Venczel József, Jordáky Lakos, Jakó Zsigmond, Szabó T. Attila, Schuller Rudolf, Gáll Ernő, Bretter György, Aradi József…” Van tehát folytonosság, viszont ez nem jelenti a teljes stratégia folytathatóságát is, a két világháború közti intézményépítéshez, szellemi építkezéshez képest a kommunizmus második, nacionál-kommunista korszakának értelmisége már csak a kármentés és a túlélés egyáltalán nem könnyű feladatára vállalkozhatott, és a nyolcvanas évek vége felé az itthonmaradók kétségbeesetten búcsúztatták kitelepülő társaikat. Remény is alig maradt, nemhogy kivitelezhető stratégia, legyünk őszinték. Megint igazat kell adnom Bárdi Nándornak: „Úgy vélem, hogy 1989 előtt nem a kényszerpálya vagy stratégia kérdése volt a meghatározó, hanem a kényszerpályák sorozatában kialakuló egyéni vagy csoportos védekező-építő válaszlépéseké. Ezeket majd 1989 után a kisebbségi jövőképek újrafogalmazása szervezheti stratégiákká” (i. m. 71). Bárdi Nándor egyébként részletesen felleltározza az utódállamokban jelentkező értelmiségi alternatívákat, beleértve a kezdetekkor kialakult nyílt vagy burkolt vitát az „aktivisták és passzivisták” között, ahogy ő nevezi ezeket az élesen szembenálló magatartásmintákat, a múlt század húszas éveire visszautalva (i. m. 73). Azt gondolom, hogy valamilyen formában ezek a modellek egészen 1989-ig kimutathatók az erdélyi értelmiség magatartásában, de míg az „aktivistákat” általánosan használható elnevezésnek vélném ma is, ha eltekintünk a szóhoz a romániai kommunista rendszerben hozzátapadt negatív konnotációtól, a „passzivistát” viszont mással helyettesíteném, bár erre is lehet példát felhozni. Bárdi Nándor természetesen a Trianon utáni évek „pozíció-őrző” taktikáját jelöli ezzel a már-már feledésbe merült kifejezéssel, és ez így érthető. De később, a hetvenes-nyolcvanas években inkább arról volt szó, hogy voltak, akik a rendszeren belül reméltek változást elérni, míg mások, főként a fiatalabb generációhoz tartozók akkor már valami módon ki akartak lépni a rendszerből, például szamizdatot szerkesztettek, vagy egyszerűen elhagyták az országot, ha tehették, bár a kitelepülők egy része inkább csak utólag ideologizálta meg a döntését, sokan valójában egzisztenciális okokból mentek el, illetve nem bíztak a belátható időn belül bekövetkező gyökeres változásban, és főként abban, hogy meg lehet állítani az etnikai viszonyok romlását, és lehet még élhető jövőt teremteni a magyarok számára Erdélyben. Paradox módon 1989 után a két világháború közti „aktivistákat” „mérsékelteknek”, a „passzivistákat” pedig „radikálisoknak” neveztük volna. De erre majd később visszatérek. Egyelőre azt kell tisztáznunk, hogy a tisztességes túlélésen kívül nemigen volt más közös stratégiája a magyar értelmiségnek a nacionál-kommunista diktatúrában, miközben természetesen a tisztesség meg túlélés fogalmát is ki-ki szubjektíven fogta fel, bár erre nézve azért volt egyfajta konszenzus, példának okáért elég jól lehetett tudni, hogy hol van a határ a kompromisszum és megalkuvás között. Egyenként persze mindannyian kidolgoztuk a magunk stratégiáját, miszerint az értékteremtésről nem lehet lemondani, és a legkisebb mozgásteret is ki kell tölteni.

Ilyen perspektívák voltak Erdélyben 1976 őszén, amikor az Igaz Szó szerkesztője lettem, miután két évig francia nyelvet tanítottam egy falusi iskolában. A szerkesztőségben hamar megtapasztaltam, közös stratégiánk csupán annyi, hogy lehetőleg színvonalas lapot kell szerkeszteni, de ezt sem ugyanúgy gondolta mindenki. Gálfalvi György kollégámmal pillanatok alatt egyetértésre jutottunk, és kialakítottuk a magunk külön „irodalompolitikáját”, ami arról szólt, hogy minden talpalatnyi helyet – papírt – ki kell használni, és folyamatosan oda kell figyelni az induló nemzedékre. Irodalmi kört működtettünk, antológiát szerkesztettünk, ifjúsági melléklettel próbálkoztunk. Volt aztán mindenkinek egyéni elképzelése is arról, hogy értéket is teremteni, de túlélni is miképpen lehet. Egy viszonylag kis létszámú szerkesztőségben, vagy legalábbis a volt Iparkamara épületében, ahol még két másik lap is működött, a magyar nyelvű Új Élet és a román nyelvű Vatra, rövid idő alatt találkozhattam többféle értelmiségi modellel is. Kétségtelen például, hogy művelődési intézményt vezetni a Ceauşescu-korban mindenképpen a kommunista hatalommal való folyamatos párbeszédet, sőt együttműködést is jelentette. Mégis markáns különbség volt már akkor aközött, hogy Hajdu Győző, az Igaz Szó, vagy Sütő András, az Új Élet főszerkesztője hogyan értelmezték ezt a pozíciót. Távolról nézve ezek a különbségek akár elenyészőek is lehettek, de valójában lényegi, ha úgy tetszik, stratégiai különbözőségek voltak, már amennyiben, ismétlem, egyáltalán lehet stratégiákról beszélni abban a korban. Gondoljuk csak végig a hevenyészett névsort: Hajdu Győző, Sütő András, Domokos Géza (Kriterion Könyvkiadó), Bodor Pál (a Román Televízió magyar szerkesztősége), Gáll Ernő (Korunk), Létay Lajos (Utunk) vagy Farkas János (Napsugár). Aki közelebbről ismeri a felsoroltak főszerkesztői vagy igazgatói munkásságát, jól tudja, hogy nem csupán alkatban, temperamentumban vagy tehetségben különböztek ők, hanem a hatalomhoz való viszonyulásukban is. Míg Hajdu Győző erkölcsileg teljesen kompromittálódott például, és ezt 1989 utáni megnyilatkozásai is igazolták, addig Domokos Géza vagy Sütő András természetes módon válhattak az új korszak első éveiben politikai vezetőkké is. Láthattam tehát magam körül, hogy ugyanazokra a dilemmákra különböző megoldásokat lehet találni, és hogy abban a szerkesztőségben, amelynek vezetője feltétlen, mondhatni, aktív párthűségével tűnt ki, ugyanakkor egy olyan jelentős alkotó, mint Székely János, a sündisznóállást választotta, és saját ideológiát dolgozott ki arról, hogy a hatalommal való bármilyen érintkezés korrumpál. Jó hatalom tulajdonképpen nem létezik, mondta ez a máig nem eléggé ismert és megbecsült író, akivel hosszú éveken át egy szerkesztőségi szobában dolgoztunk, és azt hiszem, közel is érzett magához, de miután 1989 után politikai szerepet vállaltam, sejtem, hogy bennem is csalódott, bár ezt sohasem mondta. Persze arról is beszélni kellene, hogy ezek a homlokegyenest szembenálló életelvek össze is tartoztak, hiszen a főszerkesztő könnyen az állíthatta – állította is –, hogy az ő megalkuvása biztosítja Székely János alkotói „szabadságát”, és ebben is volt némi igazság. Ami csak azt bizonyítja, hogy abban a rendszerben minden mindennel összefüggött, semmi és senki nem keringhetett „külön kerékként”, ahogy Szabédi László fogalmazott egy versében (Külön kerék). Ott volt aztán az Igaz Szónál Jánosházy György is, többek közt kiváló Shakespeare-fordító, költő, műkritikus, aki helyettes főszerkesztőként kerülte a hatalommal való konfrontációt, de nem is licitált rá a kommunista párt elvárásaira, mint főnöke, és ha tehette, a kultúrába menekült, szinte naponta egy-egy új hanglemezzel tért vissza délelőtti bevásárló portyájáról. Voltak hát egyéni minták, de nagyobb lélegzetű, egyeztetett stratégiákról akkor már évek óta nem eshetett szó. Nem volt rá mód, hiszen a diktatúrák irtóznak a nem általuk irányított kollektív fellépéstől, és egyénekre bontják a társadalmat. Így volt ez a Ceauşescu-rendszerben is. A kommunizmus látszólag ultra-kollektivista ideológia, de semmitől jobban nem félt az a rezsim, mint valamely csoport, réteg, etnikum szolidaritásától. Úgy vélem, 1982 körül következett be a romániai magyar közéletben az a fordulat, amely a Kiáltó Szó után hatvan esztendővel egy új, nyíltan vállalt szolidaritás kezdetét jelentette, és elindította a közös értelmiségi ellenállás különböző formáit, amelyekből összeállhatott volna egy átfogó stratégia. De erre már csak 1989 után került sor, a nyolcvanas években bizonyos értelemben a Trianon utáni legsötétebb időket éltük, ugyanakkor azok az esztendők mintha megelőlegezték volna a változást is, amelyből a diktatúra bukása után létrejöhetett egy előzménytelenül eredményes, bár máig nem konszolidálódott közösségépítési koncepció.

Miért éppen 1982? A változást nem kell feltétlenül évszámhoz kötni, nem is egyik pillanatról a másikra ment végbe, viszont 1982 áprilisában megjelent egy olyan könyv – pamflet –, amely félreérthetetlenül jelezte, hogy elkezdődött a kirakat átrendezése is. Addig a pártfőtitkár lépten-nyomon a „románok, magyarok, németek és más nemzetiségűek” testvériségéről beszélt, és ezzel az állandó nyelvi fordulattal szólította meg népét. Ő maga ugyan ezen még egy ideig nem módosított, de Ion Lăncrănjan könyve, a Cuvânt despre Transilvania (Beszéd Erdélyről) egyértelműen magyarellenes uszítás volt. Valójában kimondta azt, hogy szó sincs megbékélésről, és a kisebbségi jogokat korlátozni kell, hiszen azok „erőltetett módon (…) ki vannak terjesztve”. Senki sem gondolhatta, hogy a szigorúan ellenőrzött pártállami diktatúrában ez a könyv véletlenül csúszott át a könyvkiadás ellenőrzésével megbízott pártfunkcionáriusok szűrőjén. Viszont azt kell mondanom, hogy végül is bizonyos értelemben jótékony hatása volt: attól fogva tényleg senki sem bújhatott ki a felelősség alól, egyetlen magyar értelmiségi sem áltathatta magát azzal, hogy itt csak valami tévedésről van szó, de egyébként minden rendben van. Pillanatok alatt szétfutott a könyv megjelenésének híre, többen is tiltakoztak, egyénileg vagy kisebb csoportban. Kolozsváron például Kántor Lajos, Tóth Sándor, Szőcs Géza és mások. Gáll Ernő a Kolozs megyei első titkárnak írt levelében elmondja, hogy „a könyv nagy nyugtalanságot keltett mind a román, mind a magyar értelmiség egyes köreiben”. Vincze Gábor idézi ezt Gúzsba kötött kisebbség című munkájában (Partium Könyvkiadó, 2009, 134.), amely egyébként alaposan végigköveti a romániai magyar értelmiség 1989 előtti pályáját. Miután ismerteti azt a Marosvásárhelyről indult, harminchat magyar író által aláírt, egyenesen a pártfőtitkárhoz címzett beadványt, amelynek történetét nagyon is jól ismerem, hiszen a kezdeményezők és szervezők egyike voltam, Vincze Gábor így fogalmaz: „…a kommunista hatalomátvétel óta először került sor a magyar értelmiség egy nagyobb csoportja részéről kollektív protestálásra” (i. m. 137). Aki a könyvet fellapozva, a 222–226. oldalon elolvassa a beadvány terjedelmes szövegét, látni fogja, hogy már a megszólítás is tudathasadásos állapotot tükröz: „Mélyen tisztelt Nicolae Ceauşescu elvtárs”. Utána pedig azt bizonygatják az aláírók, hogy maradéktalanul lojálisak a pártfőtitkár által képviselt eszmékhez, csak valami malőr történhetett, mert van itt egy „a román nép és az együttélő nemzetiségek testvéri együttélésére rendkívül ártalmas megnyilvánulás”, amelynek sorra veszik a legveszélyesebb tételeit, és tudatják Nicolae Ceauşescuval, hogy a könyv által képviselt „új vonalat” teljes mértékben megértették, és persze végül úgy tesznek az aláírók, mintha nem tudnák, honnan jön ez a vonalváltás: „Lezárjuk megfigyeléseinket, igen tisztelt Ceauşescu elvtárs, tisztelettel, de határozottan arra kérve Önt, hogy lépjen közbe annak érdekében, hogy ilyen jellegű »munkák« többé ne láthassanak nyomdafestéket, mivel azok ártanak a mi mindennapos testvéri munkálkodásunknak.” (A fordítást Vincze Gábor könyvéből idézem, a szövegnek magyar változata eredetileg nem volt.) Leírtam már egy Sütő Andrásra emlékező esszében ennek a tiltakozásnak a történetét, most csak megismétlem, hogy az első fogalmazvány az Új Élet főszerkesztőjétől származott, aki kettőnket, Gálfalvi Györgyöt és engem kért meg, hogy véglegesítsük. Elég sokat vitatkoztunk aztán Sütő Andrással passzusról passzusra, mert bár tudtuk, hogy amennyiben tényleg el akarjuk juttatni Nicolae Ceauşescuhoz a tiltakozást, nem tekinthetünk el a párt nemzetiségpolitikáját dicsérő epitheton ornansoktól, sokalltuk mégis a lojalitásunkat hangoztató kitételeket. Átírtuk itt-ott Gálfalvi Györggyel a beadványt, amelyben így is maradtak természetesen olyan mondatok, amelyek ma már enyhén szólva meghökkentik az olvasót. De az Anyám könnyű álmot ígér szerzőjének nyilván hosszú tapasztalata volt arról, hogy a szókimondás és a túlélés hogyan fér össze egy alkotó értelmiségi stratégiájában, másrészt pedig olyan szövegre volt szükség, amelyet minél többen aláírhattak, vagyis az egyéni stratégia kollektív stratégiára váltható, és ehhez kompromisszumra volt szükség. Gálfalvi Györggyel ketten hordoztuk el még másnap a beadványt Kolozsváron, és csakis írószövetségi tagokkal írattuk alá, mert úgy gondoltuk, ez a státusz is adhat valamilyen védelmet, ha később előveszik az aláírókat, amire aztán – legalábbis nyíltan – nem került sor, jóllehet a tiltakozás eljutott a címzetthez. Valószínűleg hasznosabbnak tűnt akkor a beadvány – levelek, tiltakozások – elhallgatása egy időre, mint a nyilvános megtorlás, nekünk pedig mindenképpen igazunk volt, hogy ezzel a könyvvel „új vonal” jelentkezett, mert a rákövetkező évek igazolták a félelmeinket. Íme, az aláírók névsora: Sütő András, Kovács György, Katona Szabó István, Gagyi László, Gálfalvi György, Farkas Árpád, Marosi Barna, Oláh Tibor, Markó Béla, Nagy Pál, Jánosházy György, Szépréti Lilla, Györffi Kálmán, Káli István, Fodor Sándor, Kádár János, Bálint Tibor, Jánky Béla, Kányádi Sándor, Kántor Lajos, Lászlóffy Aladár, Mózes Attila, Láng Gusztáv, Gáll Ernő, Kenéz Ferenc, Király László, Szilágyi István, Balogh Edgár, Oltyán László, Nemess László, Gálfalvi Zsolt, Bodor Pál, Szász János, Kovács János, Domokos Géza, Huszár Sándor.

Többen vannak köztük, akik 1989 után politikai tisztséget vállaltak, és nem győzöm ismételni, ezzel a tiltakozás-sorozattal megteremtődtek egy olyan magyar értelmiségi szolidaritás alapjai, amelyekre ugyan a következő időszakban teljes épületet húzni nem lehetett, mert a diktatúra egyre keményebben fojtott el minden ellenvéleményt, de az akkor megtapasztalt szolidaritás-élmény valószínűleg az én esetemben is hozzájárult a későbbi politikai szerepvállaláshoz. (Érdemes lenne azzal is részletesen foglalkozni, hogy Ion Lăncrănjan szennyirata a hivatalos Magyarországot is felrázta valamennyire. Bár Köteles Pálnak a Tiszatájban 1982 szeptemberében közzétett esszéjére szankciókkal válaszoltak, többek közt Csapody Miklóst is akkor tették ki a művelődési minisztériumból, de később mégis megjelent Száraz Györgynek is az erről szóló könyve, nyilvánvalóan a pártvezetés rábólintásával, hiszen a román „vonalváltást” már nem lehetett szó nélkül hagyni, és végre megtört, 1956 után talán először, Magyarország hallgatása, magunk mögött érezhettük az ottani felháborodást is.) A fentiekben vázolt stratégiának természetesen volt alternatívája, hiszen ugyancsak azokban az években működött az Ellenpontok, már mindenféle kompromisszum nélkül, a rendszeren kívülről támadta a rendszert, de szerkesztőit egy idő után az ország elhagyására kényszerítették. Viszont az ilyen jelentős, részben generációs különbségek ellenére a szolidaritás létrejöttében az is segített, hogy abban az időben a rendszer kritikájában az ideológiai szempontoknak nem volt különösebb jelentőségük. A minap olvastam Földes György tanulmányát a korabeli ideológiákról (Már nem ’68, még nem ’89: ideológiák a hetvenes években. In: Múltunk, 2016/4, 4–23). Fontos, hogy szélesebb kitekintésben is visszaigazolja azt, amit mi Romániában tapasztaltunk: „Bár ezen az alapon nyíltan nem lehetett fellépni, a hetvenes évek szerveződő ellenzéke az emberi jogi kérdéseket állította előtérbe, így volt ez minden kelet-európai országban, beleértve például a kisebbségi sorban élő magyarokat is” (i. m. 18).

Intézményen belül vagy kívül? Ez a dilemma ott volt már akkor az életünkben, és azt kell mondanom, hogy a későbbi, mérsékeltnek és radikálisnak titulált koncepciók – és személyek – ellentéte is ide vezethető vissza. Persze amikor értelmiségi stratégiákról beszélünk, akkor talán meg kellene ezeket különböztetnünk az ilyen-olyan politikai programoktól. Csakhogy 1989 előtt ez a különbségtétel elképzelhetetlen volt, mivel igazi politikai vezetői a magyar közösségnek abban az időben nem lehettek, és érthető, hogy a szószóló szerepét az írók, esetleg más alkotó értelmiségiek tölthették be elsősorban. Így volt ez Ceauşescu bukása után is, megint csak sokáig nem lehetett szó a politikusi és értelmiségi szerep teljes különválásáról. Tehát nem csupán politikai, hanem értelmiségi stratégiákról is szóltak azok a viták, hogy úgymond, „intézményen belül”, vagyis a román parlamentben, a román kormányban és az önkormányzatokban, a román pártokkal partneri viszonyban kell-e, lehet-e változtatni a helyzetünkön, szorgalmazva Románia és Magyarország folyamatos párbeszédét is, vagy pedig „intézményen kívüli”, radikálisabb eszközökre, például passzív rezisztenciára vagy polgári engedetlenségre kell felkészülni. Közben végbement fokozatosan egyfajta munkamegosztás Erdélyben is, az aktív politikára vállalkozó értelmiségiek rendre-szerre visszatértek eredeti hivatásukhoz, de ez a szétválás csak a kilencvenes évek végén kezdődött el igazán, és mostanában egyre inkább kiderül, hogy sem az értelmiségiek, sem a politikusok nem sokat nyertek ebből az elkülönülésből. Igaz, hatalmas feladata volt az erdélyi magyar szellemi elitnek 1989 után az önálló oktatási, kulturális és tudományos intézményrendszer kiépítése, ami megtörtént, illetve történik, ám mindezt éppen hogy a politikával való szimbiózisban lehetett megvalósítani, és csakis így volt lehetséges a Trianon utáni lejtmenetet megállítani, és a lassú felemelkedést elindítani. Más kérdés, hogy ez az építkezés még korántsem fejeződött be, sem a politikában, sem a civil társadalomban, és még mindig nem lehet egy autonóm erdélyi magyar közösségi létről beszélni. Mégis megvannak azok a magyar intézmények, újságok, folyóiratok, televízió- és rádióadások (Bukarestben, Marosvásárhelyen, Kolozsváron, Temesváron a közszolgálati televízió és rádió keretében, sőt, önálló televízió – Erdély TV – Marosvásárhelyen), illetve iskolák, színházak, alapítványok, egyesületek, tudományos társaságok (Erdélyi Múzeum Egyesület, Erdélyi Műszaki Társaság stb.), amelyek elvben már ma is biztosítják ennek a közösségnek a szellemi önállóságát, ami értelmiségi stratégiaként is az egyetlen lehetséges út, véleményem szerint, ha a romániai magyarokat szülőföldjükön meg akarjuk tartani, és élhető jövőt akarunk számukra teremteni. Ebbe a munkába a modernizációt is bele kell érteni természetesen, de azt kell mondanom, hogy amiképpen mérsékelt és radikális álláspontok ütköztek és ütköznek ma is Erdélyben, ugyanúgy az értelmiség is megoszlik, akár ezeknek a politikai koncepcióknak a mentén is, vannak egyrészt modernizációs, másrészt tradicionalista – olykor fundamentalista – törekvések. Ennél is nagyobb problémának látom azt, ahogyan nap mint nap ellentmondásba kerül az önállóság eszméje a magyar nemzet egészébe – tulajdonképpen a magyarországi szellemi életbe – való értelmiségi integrációval, illetve annak szándékos félreértésével. Holott számomra nyilvánvaló, hogy egy másik ország, például Románia magyar közössége csakis úgy erősödhet meg, ha profitál mindabból a divatos szóval know-how-nak nevezett tudásból, amit Magyarországról megszerezhet, ugyanakkor próbál saját életet élni, egyszerre integrálódni és önállósulni is ott, ahol a mindennapokban helyt kell állnia. Aki a romániai valóságból ki akarja ragadni az ottani magyar értelmiséget – akármennyire is jóhiszeműen teszi ezt – Erdélyben való megmaradásunk és boldogulásunk esélyeit csökkenti.

Integrálódni és önállósulni? Csak látszólag alternatíva ez: valójában az egyetlen lehetséges európai jövő. (Még akkor is, ha napjainkban közös európai jövőről beszélni olybá tűnhet, mint akasztott ember házában kötelet emlegetni.) Nemcsak egy határok nélküli Európa után sóvárgó kisebbségi közösség, hanem minden európai nemzet számára fontos ez. Riasztó a mai hivatalos Magyarország beteges félelme attól, ami máshonnan jön. A CEU-ellenes törvény például szerintem nemcsak integráció-ellenes, hanem magyarellenes is, ha úgy tetszik. A magyar nemzetnek ugyanis csakis úgy van esélye az eljövendő Európában, ha képes a modernizációra, és ha nyitott marad a máshonnan jött értékekre. Most arról a rövidlátásról nem is beszélek, hogy aki Magyarországról ki akarja zárni a máshonnan származó, netán külföldről finanszírozott oktatási intézményeket, az ötleteket ad a románoknak is esetleg, például a Sapientia Erdélyi Magyar Tudományegyetemre vagy a Partium Keresztény Egyetemre nézve. Nagy tévedés azt hinni, hogy amit szabad Jupiternek, nem szabad az ökörnek. Ma integráció nélkül nincsen igazi önállóság, mint ahogy integrációt is csak a nemzeti vagy regionális identitások tiszteletben tartásával tudok elképzelni. A mai értelmiségi stratégiáknak végül is ugyanazt az ellentmondást kellene feloldaniuk európai szinten is, mint amit nekünk kell megoldanunk ma erdélyi magyarokként. Ugyanis Arany Jánosnak a bevezetőmben idézett, Kozmopolita költészet című elgondolkoztató költeményét együtt kell olvasni Reviczky Gyula korabeli válaszával: „Szép az ének, szent az ének, / Drága kincs, ha nemzeti. / De a legszebb dal örökké / Általános, emberi. / Az igazság egy lehet csak / Valamennyi nyelveken. / Nagy leszen, ha lelke is nagy, / Ki müvész első helyen” (Arany Jánosnak).

(2017. április)

Népviselet és tornacipő
Miért nincs világhír, ha van

1989 decemberének lázában próbáltunk egyik napról a másikra mindent megváltoztatni körös-körül, amit csak lehetett. Volt, amit sikerült, és van, ami máig változatlan. De a régi elnevezések helyett újakat kitalálni végül is nem volt nehéz, többek közt az újságok és folyóiratok többsége is átkeresztelkedett hirtelenjében. Így lett a marosvásárhelyi Igaz Szóból is Látó, és a nevet ugyan közösen, az újkeletű demokrácia szabályaihoz igazodva döntöttük el, de az ötlet a frissen felkent főszerkesztőtől, vagyis tőlem származott. Amint azt itt-ott már elmondtam, meg is írtam valahol, hogy illő naivsággal Batsányi János egyik versének a címét írtuk fel a lapra, és éveken át idézet is szerepelt folyóiratunk borítóján a francia forradalmat üdvözlő költeményből: „Vidulj, gyászos elme! megújul a világ” (A látó). Ez a vers legelső sora, nagyon időszerűnek éreztük akkor, persze bármelyik sort választhattuk volna, mindegyik alkalmas volt lelkesedésünk érzékeltetésére: „Uralkodjék köztünk ész, érdem, igazság, / Törvény s egyenlőség, s te áldott szabadság”. Hát kell-e ennél tömörebb politikai program? Mert mondanom sem kell, hogy politika és irodalompolitika akkor Erdélyben ugyanazt jelentette számomra. Idézhettük volna akár a másik forradalom-köszöntő versét is Batsányinak: „Vigyázó szemetek Párizsra vessétek” (A franciaországi változásokra), 1789-ben íródott az is, pontosan kétszáz esztendővel azelőtt. Bár az a felszólítás a tulajdonképpen a zsarnokokat fenyegeti, hozzájuk szól vészjóslóan („Hív jobbágyitoknak felszentelt hóhéri, / Jertek, s hogy sorsotok előre nézzétek”), de nyilván a magyar glóbusz akkori forradalmárainak vagy reformereinek is ugyanúgy Franciaországra kellett figyelniük. Bizony errefelé már régóta Párizsra kell vetnünk a szemünket, esetleg Londonra, néha Berlinre, mostanában folyamatosan Brüsszelre és Washingtonra. Ha pedig művészetről, irodalomról, netán tudományról van szó, akkor nem árt New Yorkra vagy Stockholmra is figyelni. Mondhat bármit Moszkva vagy Peking, elismerést is adhat nekünk, megköszönjük, de nem ez az igazi. Párizsból, vagyis nyugatról várható a valódi kitüntetés, ott van a minőségi ellenőrző hivatala mindannak, amit teszünk. Onnan jön a jó. Néha a rossz is, a nagy, a rettenetes, a jóvátehetetlen rossz: Trianon. De Munkácsy itthon festett remekműveket, mégis ott lett belőle igazán ismert és elismert festő. Brâncuşi is Párizsban lett korszakos jelentőségű szobrász. Holott Bukarestben is az volt, aki volt. Nem folytatom, hiszen fontosabb nekem most ennek a fordítottja, nem arról akarok beszélni, hogy a kétszáz évvel ezelőtti felszólítást megszívleltük-e, és elég gyakran fordítjuk-e a szemünket nyugatra, vagyis a Nyugatra, így nagy kezdőbetűvel, hanem azt kérdezem magamtól mostanában újra meg újra, hogy a Nyugat veti-e ránk vigyázó szemét, és ha igen, mire vigyáz vajon. Mit akar látni valójában? Demokráciát? Drakula kastélyát? Báthori Erzsébet vereslő fürdővizét? Azt is, ami látható, és azt is, ami csak képzelhető? Van a Nyugatnak is képzelőereje ehhez természetesen. Csak az a kérdés, hogy mit képzel, mit akar képzelni rólunk. Ezúttal nem is a politikára gondolok elsősorban, pedig arról is lehetne keseregni bőven, hogy néznek ugyan minket nyugatról, mégsem látnak. Nem látják, hogy ez egy másik ország, más hagyományokra támaszkodva, és talán más szabályok szerint kellene fölépíteni itt ugyanazt az élhető világot, mert tetszik, nem tetszik, copy paste-tel nem lehet demokráciát csinálni. De én most maradandóbb értékeinkről szeretnénk szólni, irodalomról, művészetről elsősorban, építészetről is természetesen, hogy vajon mit kínálunk, illetve mit kellene kínálnunk? A szaploncai vidám temetőt, ahol megborzong a föld, ahol a halottak fel-felkacagnak a föld alatt, ha meghallják az idegenvezető szájából saját sírfeliratukat? Igen, azt is. És mielőtt hevesen tiltakozni kezdene a kedves olvasó, hadd magyarázzam meg, mire jó ez a példa: úgy tűnik, hogy miközben a politikában a saját tükörképét vagy torzképét keresi, addig szellemiekben a Nyugatot mégis az érdekli, amikor idepillant, amit maga körül nem láthat. Nekünk is arra kellene figyelnünk tehát Nyugaton, azon kellene ámuldoznunk, amit magunk körül nem láthatunk. Legyen szó a Gauguin által megörökített tahiti asszonyokról, vagy mondjuk, Michelangelo freskójáról a sixtusi kápolna mennyezetén.

Kérdés, hogy tényleg csereszavatos-e a mi itteni világunk, és ha igen, tudatában vagyunk-e, hogy ez mit jelent. Más szóval: milyen messze van Barcelona Marosvásárhelytől? Mindjárt megmagyarázom azt is, miért éppen Katalónia fővárosát hozom fel példaként, de addig is: a válasz nyilván az lehetne, hogy ugyanolyan messze, mint Marosvásárhely Barcelonától. Nos, azt hiszem, ez így túl egyszerű, ugyanis ma még Erdély sokkal, de sokkal messzibb van Katalóniától, mint Katalónia Erdélytől. Nem csak azért, mert Katalóniának ma autonómiája van, és annál is többet szeretne, miközben Erdélynek, vagy ezen belül Székelyföldnek semmiféle önállósága nincsen. Lényeges politikai különbség ez, erről is kell beszélni folyamatosan, de én most egy barcelonai élményemet – érzésemet – próbálom felidézni a kilencvenes évekből, politikailag kevésbé fontos talán, viszont nekem sokat segített erdélyi dilemmáink megértésében, illetve annak tisztázásában, hogy alkotói sikereink vagy kudarcaink titkát nem ott, hanem itt Erdélyben, itt Romániában vagy Magyarországon, a Balkánon vagy Kelet-Közép-Európában lelhetjük meg, és vigyázó szemünket csakis azért kell – de azért nagyon! – a Nyugatra vetnünk, hogy fejtsük meg titkaikat, és lehetőleg tanuljunk is belőlük. A módszer kell nekünk tőlük, nem a végeredmény, ez nyilvánvaló. A háló, és nem a hal: hányszor hallottuk ezt a kilencvenes években, aztán utána egyre ritkábban. Hogy a múlandó politikát – és a múlhatatlan társadalmi dilemmákat – ismét idekeverjem, talán a demokráciának sem a végeredményét kellett volna elirigyelnünk, hanem azokat az utakat-módokat, amelyeknek segítségével az annak idején oly gunyorosan lesajnált, de igazán soha nem is létezett „eredeti demokráciánkat” megteremthettük volna. Vagyis nem egy innen-onnan átmásolt rendszert kellett volna építenünk, hanem igazodnunk kellett volna a konkrét körülményekhez, amit sajnos, nem tettünk meg, illetve időnk sem volt ezen gondolkozni. Igen, a megoldásokra is oda kellett volna figyelni, de ismétlem, elsősorban mégis a módszert kellett volna megtanulni, hogy miképpen lehet eljutni egy működő demokráciához.

Amikor 1996 júniusában Gálfalvi Zsolttal, a Romániai Magyar PEN Club elnökével együtt részt vettem a nemzetközi PEN által, az UNESCO védnökségével Barcelonában megszervezett nyelvi jogok világkonferenciáján, még voltak illúzióim nekem is arról, hogy miképpen kell gyorsan demokráciát építeni a volt kommunista országokban. Akkori, franciául elhangzott felszólalásomból idézek: „A jövő Európáját sokszínűnek látom, ahol emberek, javak, eszmék szabadon áramlanak, és ahol a nyelvi, felekezeti és etnikai másság az államok kincse, nem pedig a megkülönböztetés eszköze. Ehhez pedig arra van szükség, hogy megszűnjön az értékek értelmezésének kettőssége, amely kettéválasztja Európát: Kelet- és Nyugat-Európává. Nem igaz, hogy más törvények alapján szerveződhet a jogállam Keleten, mint Nyugaton, és hogy regionális sajátosságok szerint értelmezhető a tolerancia. Ami működik a gyakorlatban Nyugat-Európa országaiban a nyelvi közösségek jogi szabályozására vonatkozóan, annak működnie kell Keleten is. Nincs demokrácia abban az országban, ahol a nyelvi közösségek alapvető, elemi jogait nem ismerik el. Sajnálatos módon ez vonatkozik Romániára is.” Hát igen, nem árt néha elővenni régi mondatainkat, hogy mi igaz még belőlük, és mi nem. Alapvetően ma is hiszek abban, hogy a demokrácia egy és oszthatatlan, de ma már tudom, hogy tőlünk nyugatra is nagy bajok vannak több helyen is a nyelvi jogokkal, másrészt meg azt is tudni vélem, hogy a regionális sajátosságok és történelmi hagyományok figyelembe vétele nélkül sem jogállami elveket, sem kulturális értékrendet érvényesíteni nem lehet. Szóval, bár a lényeget tekintve ugyanazt mondanám ma is, mint egykor Barcelonában, mégsem ugyanúgy. Feltehetőleg óvatosabb és kritikusabb lennék a Nyugattal is. Egyébként akkor jártam először Barcelonában, és a konferencia után, elutazás előtt még bőven volt időm szétnézni a városban. Nem szoktam bedekkerből készülni, ha utazom valahova. Antoni Gaudíról tudtam persze, épületeinek fotóit is láttam már azelőtt, de nem élt bennem annyira élénken a hajdani lapozgatás egy albumban, hogy mellbe ne vágott volna ezeknek az architekturális csodáknak a látványa, és mivel úgy jött ki a lépés, utolsóként éppen a lenyűgöző, nyomasztó és felemelő La Sagrada Familiát néztem meg, egy nem létező világ nagyon is létező, befejezetlen templomát. Mintha ott állna tűző napsütésben egy hatalmas, szeszélyesen elfolyó kőcsipke-tömkeleg, egy Juhász Ferenc eposz tulajdonképpen, a homály titokzatos emlékműve. A Gaudí-épületeken ide-oda kígyózik a kő, lecsordul, mint a szintén katalán Salvador Dalí festményein a megolvadt idő. Meg aztán Joan Miró színes gyermekrajz-univerzuma is innen származik, játékos formái is ennek a monumentális világnak a forgácsai.

Kicsinek éreztem magamat, magunkat. A marosvásárhelyi Kultúrpalota és Városháza épületegyüttese jutott eszembe, hogy szecesszió az is, ráadásul a barcelonai – amely persze az organikus építészet jegyeit is mutatja – még valamivel korábbi is, de mennyivel merészebb a mieinknél a boszorkányos Grimm-meséket idéző Casa Batlló, a Güell park, és különösen az életmű csúcsa, az előbb említett Szent Család templom. Kecskemétre is gondolhattam volna, vagy Szabadkára, de a lényeg, hogy valami különös frusztrációt éreztem: hogy lemaradtunk. Hogy provinciálisak vagyunk. Nemcsak közhelyes igazságok vannak, hanem közhelyes közérzetek is. Ez az volt. Mint ahogy közhelyes lett volna ennek az ellenkezője is, ha dacosan fölszegem a fejem, és azt mondom: a miénk szebb. Vagyis a magyar Komor Marcell jobb. Mert fegyelmezettebb. Mert harmonikusabb. Mert nem dekadens. Mert díszes, mint egy kalotaszegi népviselet. Nos, nem tagadom, én akkor a legfőbb különbséget a bátorságban láttam, hogy Gaudíék merték meghökkenteni a barcelonai polgárt, és a városvezetés pedig – igaz, amint később utánaolvastam, nem kevés vitával – erre rábólintott, tehát hagyta magát meghökkenteni. Különbség ez kétségtelenül, és erre a bátorságra érdemes nekünk is odafigyelnünk. „Vigyázó szemünket” nem árt újra meg újra arrafelé fordítanunk, hiszen a spanyolok vagy portugálok merészségének például nemcsak a művészetekben köszönhetünk ezt-azt, hanem ismeretlen tengerek és földrészek felfedezése is így volt lehetséges. De szabad-e, kell-e egymás mellé tenni a tengerre néző Barcelona tengeri szörnyeket is megidéző jelképeit, a Casa Batllót vagy a La Sagrada Familiát és újabbkori erdélyi építészetünk olyan szimbólumait, mint a sztánai Varjúvár meg a sepsiszentgyörgyi Székely Nemzeti Múzeum, esetleg a marosvásárhelyi közüzemek épülete? Gaudí látszik Marosvásárhelyről, Kós Károly valószínűleg nem látszik Barcelonából.

Nem tagadom, akkor még, ezelőtt bő két évtizeddel elsóhajtottam én is magam, hogy íme, vannak szerencsésebb nemzetek Európában, mert előttünk járnak a konvenciók lerombolásában, és méltán tartanak számot ámulatunkra. Álmélkodni ma is szívesen álmélkodom rajtuk, ez igaz, hiszen azóta is őszintén szeretem például a katalán művészek morbid humorát és filozófiai mélységeket meg magasságokat bejáró fantáziáját. Viszont éppen úgy – vagy jobban? – szeretem a Varjúvár pontos fejszecsapásokkal körberajzolt vonalait, mozdíthatatlannak tűnő beágyazottságát, évezredes nehézkedését, mérhetetlen tömegét. Kívülről érthető, belülről felfoghatatlan, mint a havasi ember. Viharos tengeren száraz lábbal lépdelő csodalény Gaudí Szent Családja, erdélyi fagyban olvadásra váró, subájába burkolózott hegyi ember Kós Károly Varjúvára. Ki-ki a maga helyén. Rég nem érdekel már, vagy ne túlozzak: nem érdekel olyan nagyon, amit világhírnek mondunk. Illetve tovább pontosítok, világhír csak akkor van, hogyha van hagyományos értelemben vett világ. Mit jelentene ez? Hát elsősorban, hogy van egy központ, egy középpont, és „vigyázó szemünket” arra a központra kellene vetnünk, hívják Párizsnak vagy New Yorknak. Lenyűgöző hely nekem mindkettő, talán sehol olyan jól a Kárpát-medencén kívül nem éreztem magam, mint a Szajna partján vagy a megbolondult európai városként nyüzsgő Manhattanben. De Rómában is. Meg aztán Görögországban az Égei-tenger partján is. Hogy jönnek ezek egymáshoz? Sehogy. Tudom már egy ideje, hogy nincsen középpontja ennek az itt-ott behorpadt vagy kidudorodott labdaféleségnek, amelyen élünk, legalábbis a felszínén nincsen ilyen középpont, csak legbelül, a magmában, az elviselhetetlen forróságban, de attól nagyjából ugyanolyan távolságra vagyunk, szülővárosom, Kézdivásárhely éppúgy, mint a Niagara vízesés vagy Washingtonban a Capitolium. Nem ment fel ez minket a világhírért folytatott verseny alól, de mégis más megvilágításba helyezi azt.

Nincsen olyan hely, amelyhez igazodni kellene, közeledni hozzá vagy távolodni tőle, és nincsen fejlődés sincs a művészetben vagy az irodalomban olyan értelemben, mint a tudományban, de van változás, egyidejű, biztató és megnyugtató. Változást jelent Gaudí, és változást jelent Komor Marcell vagy Kós Károly is, mindannyian érdemesek a világhírre, és ha így szemléljük ezt, akkor már csak apró bosszúság, hogy ki megkapja a méltó elismerést, ki csak félig-meddig, ki pedig egyáltalán nem. Hogyha sikerül hozzátenni valamit, egy épületet, egy képet, egy verset a helyhez, ahol élünk, ahhoz a szellemhez, amelyben felnőttünk, akkor már mi is hozzájárultunk a változáshoz. Nem a fejlődéshez, ismétlem, abban én egy ideje nem hiszek, és nem gondolom, hogy az Odüsszeia meg a Háború és béke között van valamiféle hierarchia. Egyformán érvényesek ezek a monumentális munkák ma is, és ez engem nemhogy elkeserítene, hanem éppenséggel felvidít, ha arra gondolok, hogy lám, az idő nem számít, mert értem ezt is, azt is. Így helyezhető számomra egymás mellé egy virtuális időben és térben Gaudí, Le Corbusier, Moholy-Nagy, Ybl Miklós vagy Kós Károly. Ezek az értékek nem rangsorolhatók, mert érvényes művek között nem lehetséges a rangsor, és minden hierarchia önellentmondás, vagy legalábbis valamiféle esztétikai tautológia.

A hetvenes évek elején egyetemi hallgatóként a Petőfi – akkor már a romániai utcanév-változtatások perverz logikájának megfelelően: Avram Iancu – utcai bentlakásból a főtéren át, a Mátyás-ház mellett elhaladva jutottam el az egykori Marianum épületében működő Filológia-karra. Csütörtök délutánonként még láthattam, ahogy a Telefon-palota előtti kis parkocskában némán, egymásba fogózva táncoltak a kimenős széki cselédlányok, hagyományos népviseletben. Szót is alig ejtettek, csak forogtak, ahogy Kányádi Sándor Fekete-piros című versében megírta: „Akár a kéz, ha ökölbe kékül, / zeneszó, énekszó nélkül”. Énekelni nem szabadott nekik, zavarták volna a város rendjét. Torokszorító látvány volt, de megszoktam, hozzátartozott Kolozsvárhoz. Később eltűnt ez is, mint még sok minden. Aztán Barcelonában viszontláttam a néma táncot, vasárnap összegyűltek a gótikus negyedben a katalánok, egyikük-másikuk szatyorban vagy sporttáskában hozta magával a tornacipőt, és az ellenállás emlékére némán, mindenféle zenekíséret nélkül eltáncolták a Franco-diktatúra idején betiltott Sardana-táncot. Mintha álom lett volna, ma már nem is tudom, ott voltam-e, vagy csak képzelem, viszont egy biztos: a hajdani Kolozsvárt – és Marosvásárhelyt, de Sztánát is – megtaláltam a katalán fővárosban. Egy nyelvről, nyelvhasználatról szóló tanácskozás résztvevőjeként rájöhettem, hogy ugyanabban a világban élünk bárhol ezen a földtekén, bármilyen nyelvet is beszéljünk. A széki fekete-piros ruha meg a katalán tornacipő között végül is semmi különbség nincsen, és ha ezt felismerjük attól kezdődően bárkivel kommunikálni tudunk, bárkit képesek leszünk megérteni.

Itt van például Bartók Béla. Micsoda közhely ez is – és milyen igaz! –, hogy világraszólóan modern is csak úgy lehetsz, ha a folytonosságot – kopottabb szóval: a gyökereket – nem tagadod meg, hanem éppen ellenkezőleg, kihasználod. Az erdélyi népzene – román is, magyar is – ugyanúgy ott van a világzene vérkeringésében, ugyanúgy megkerülhetetlen Bartók Béla révén, mint ahogy – kevésbé látható hajszálereken át – a fekete-piros haza-vágy és hazavágyódás is benne van a barcelonai civilruhás, tornacipős forgásban. Akkora hatású írónk vagy költőnk nem nagyon van, mint Bartók a zenében, talán Petőfit kivéve, ám ő sem azáltal ismert elsősorban, amit írt, hanem ahogyan élt és halt. De az utóbbi időben azért bebizonyosodott, hogy a nyelvi akadályokat is le lehet küzdeni, és Márai Sándor már-már bestsellerré tudott válni kontinensünk nyugati felén, az meg egyenesen szégyenünk lehet, hogy Bánffy Miklós Erdélyi történetének európai visszhangjára meglepetten kellett felkapnunk a fejünket, mert itthon kevesen olvassák őt. Lugosi Béláról is azért tudnak mindenfelé, mert az ő alakításával kezdődött az erdélyi Drakula idegborzongató népszerűsége, festőink közül pedig az itt-ott mégis elismert Aba-Novák Vilmos a cirkusz-motívum mellett beemelte a köztudatba az erdélyi falut is.

De miközben próbálom bizonygatni, hogy a világnak az eredetiség kell, a megismételhetetlen tapasztalatból születő megismételhetetlen élmény, azon is el kell töprengnem, hogy ebből a teóriából könnyen lesz – könnyen lett a történelemben – ultrakonzervatív, fundamentalista ideológia. Nem erről van szó. És nem is a „sajátosság méltóságával” indokolt egykori, sok szempontból érthető, de erdélyi közéletünkben annak idején engem is vitára ingerlő sündisznóállást akarom itt helytől és kortól függetlenül esztétikai, netán morális kritériummá tenni, hanem keresem én is azt a fix pontot, ahonnan mellőzöttség-érzésünk kimozdítható a sarkából. Ez a fix pont, azt gondolom, ma sem lehet más a mi esetünkben, mint egy olyan transzszilván identitás, amely kiegészíti magyarságtudatunkat is, és összeköt azokkal, akikkel együtt élünk, a románokkal és másokkal, ha még egyáltalán maradtak mások is Erdélyben a románokon és rajtunk kívül. Báthori Erzsébet és Drakula gróf képzeletbeli násza ez, évszázadokon átívelve, hiszen a boszorkányok és vámpírok halhatatlanok. Ebből a különös, mágikus múltból, de ugyanakkor mai magyar és román alkotók józan Erdély-képéből származhatnak azok a sajátos értékek, amelyekre másutt is érdemes lehet odafigyelni. Ha ezt az Erdély-képet kölcsönösen közelíteni tudnánk, netán közössé tehetnénk, akkor már hozzáadnánk valamit a saját jövőnkhöz, sőt, a jövőhöz általában, nem csupán itt, hanem az Óperencián innen és túl mindenütt. Ehhez nem kell feladni a románok és magyarok közti versenyt, és nem kell lemondani a „sajátosság méltóságáról”.

Most is élénken emlékszem, hogy a múlt század ötvenes éveiben mire volt büszke egy kézdivásárhelyi gyermek. Világhíres romániai magyar vívóinkra, Szabóné Orbán Olgára például, majd valamivel később Stahl-Jencsik Katalinra. Meg aztán Balázs Jolánra, az egy-kilencvenet először átugró atlétára. De a rég halott Bolyai Jánosra is, aki „a semmiből egy új, más világot” teremtett. Vagy a Marosvásárhelyi Orvosi és Gyógyszerészeti Intézetre, mert az a hír járta, hogy külföldön Romániából csak ennek az egyetemnek a diplomáit fogadják el, mivel kizárólag ők tanítják meg a latin nomenklatúrát. Így mondták, így adom tovább. Milyen büszke voltam erre a latin nomenklatúrára! Nem tudtam, mi az, de ettől még nagyszerűbbnek tűnt ez a hazai magyar teljesítmény. Akkor még ugyanis teljesen magyar nyelvű volt az az egyetem. Persze a határon átnyúló büszkeségben is tobzódtunk, ha lehetett: Puskásról – apropó Spanyolország, ő akkor már ott futballozott – azt suttogták, olyan erős a bal lába, hogy egy angol kapus belehalt, amikor ki akarta védeni egy rúgását, és azóta Puskásnak le van pecsételve az a lába, tilos vele rúgnia, a kapusok pedig a világon mindenütt fekete mezben védtek – ez akkoriban tényleg így volt – a legenda szerint, a gyász jeléül. Gonosz pletyka volt, de mi ebből csak annyit szűrtünk le, hogy jók vagyunk, még az angolok is félnek tőlünk. Akkor még valamiféle piramisnak képzeltem a világhírt, van egy csúcs, és fel kell jutni oda. Olimpiai aranyérem vagy Nobel-díj vár ránk ott fent, és természetesen gyönyörű panoráma. Mígnem rá kellett jönnöm, hogy csúcs nincsen, mint ahogy középpont sincs, hanem csúcsok vannak mindenfelé, és nem is biztos, hogy van olyan eszközünk, amellyel egymáshoz mérhetnénk a magasságukat. Az egyébként erősen megkérdőjelezhető és valószínűleg még sok földrengést kiváltó Facebook-nyilvánosság mindannyiunkban azt a tévképzetet kelti, hogy máris a Csomolungmán vagyunk, onnan nézünk szét a világra. És valóban, kinek-kinek megvan a Csomolungmája, ahonnan széttekinthet, de megtörténhet, hogy nem ugyanazt látja, mint a többiek. Savanyú a szőlő, mondhatná valaki, olyankor születnek ezek a teóriák. Valóban savanyú már nekem is egy régi, közös univerzum közösen megművelt szőlőhegyének bora, ecet lett mára belőle, de nem is hiszek a szellemi teljesítmény semmiféle világbajnokságában. Bár nyilván nincsen annál bódítóbb és tanulságosabb megméretkezés például egy író számára, mint amikor egy másik nemzet kritikusaitól érkezik a dicséret. Hiúságomat beismerve, megvallhatom, hogy a szinte folyamatos támadások közepette, politikai teljesítményem időnkénti román elismerésénél hízelgőbb volt számomra, hogy verseim román fordításáról vezető román kritikusok írtak fontosat és – érzésem szerint – pontosat.

Integrálódunk és globalizálódunk, látszólag nyelvi és kulturális határok szűnnek meg, de közben egyre távolodunk a közös világranglistától, talán nem nyelvi vagy kulturális okokból, de mozaik-világok születnek körös-körül. Újra meg újra elmesélem, ha ilyesmi kerül szóba, hogy évekkel ezelőtt Bukarestből telefonon hívtam Kolozsváron élő biológus fiamat, akivel hetente egyszer-kétszer szoktunk beszélni, de most valamivel hosszabb ideje nem tudtunk egymásról, kérdeztem, hogy merre van, és kiderült, hogy valahol Skandináviában. – Hát ott mit csinálsz? – A társas rovarok kutatóinak kongresszusán veszek részt. – Igen? És kik vannak ott? – Mindenki, aki számít a világon – felelte. Belém nyilallt hirtelen, hogy ezek szerint én a saját fiamon kívül senkit nem ismerek, aki számít a világon. És aztán arra is rádöbbentem, hogy ez így van jól. Amíg nincsen közös világuk a politikusoknak, méh- és hangyakutatóknak, íróknak, bélyeggyűjtőknek, sarkutazóknak, műépítészeknek, kukoricatermesztőknek és kutyaszakértőknek, addig vagyunk tulajdonképpen biztonságban, akármilyen furcsa is ez. Csakis úgy lehet egyszerre szép a barcelonai Szent Család, a marosvásárhelyi Kultúrpalota vagy a kolozsvári Kakasos Templom, ha elfogadom, hogy akár ugyanazon a kultúrán belül is lehetséges többféle értékrend, és ha kellő derűvel szemlélem, hogy egy-egy amatőr versblog szerzői az egekig dicsérik egymás tisztes, itt-ott még neki is lendülő rigmusait. Vagy egészen más oldalról megközelítve: végül is olyan nagy baj-e, hogy Magyarországon például még évi versválogatásból is kettő van – Szép versek és Az év versei –, körülbelül száz-száz szerzőt felvonultatva, de nincsenek többen húsznál, akik mindkét antológiában szerepelnek?

Fogadjuk el, hogy talán nem is olyan rossz olyan korban élni, amikor vannak ugyan kiemelkedő teljesítmények, de elsődíjas nincsen, illetve sok elsődíjas van, nem a zsűri döntésképtelensége miatt, hanem mert alakul egy mozaik-világ, amelyben Barcelona centiméterre akkora távolságra van Marosvásárhelytől, mint Marosvásárhely Barcelonától. Hogy a katalánok autonómiáját azért elkívánhatnák a székelyek? Ezzel nagyon is egyetérthetünk. De ahogy látom, ők sem erre a legbüszkébbek, hanem talán Salvador Dalíra vagy az FC Barcelonára. A politikai teljesítményen innen és túl a kultúrára, művészetre vagy sportra, tehát végső soron a népszavazáson el nem fogadható és vissza sem utasítható szellemi, szemléleti függetlenségre.

(2017. április)

Százezer könyv

Amikor egy nagy könyváruházba belépek vagy egy könyvvásár sátrait végigjárom, bevallom, első pillanatban mindig elfog a kétségbeesés. A rengeteg könyv nem az égbolt számlálhatatlanul sok csillagát, nem is a rét fűszálait juttatja eszembe, hiszen egyetlen csillagból vagy fűszálból, igazság szerint, ki lehet következtetni az összes többit. A könyveket mind-mind el kellene olvasni. Elejétől a végéig. A jókat is, a rosszakat is. Ám ez lehetetlen. Valószínűleg csak Jorge Luis Borges gondolta úgy, hogy van valahol egy könyv, amelyben benne van az egész világ, sőt, egyetlen betűben, az Alefben is benne van az univerzum, ha sikerül megtalálnunk és felnyitnunk. Nincsen ilyen könyv. Bármennyire is szentségtörésnek tűnik, még a Biblia sem az, mert a legteljesebb és legfontosabb ugyan, mégsem helyettesítheti a többit. Ezért sújt le a sok-sok könyv látványa, de utána rögtön föl is emel. Lesújt, mert minek elolvasni egyet, kettőt, hármat, százat, ha úgysem olvashatjuk el az összest, és emiatt soha meg nem ismerhetjük a világ teljességét. Ám ugyanakkor magával is ragadhat, szárnyakat is adhat ez a könyvsokaság-élmény, mert éppen azt sugallja, hogy amit elolvasunk egy könyvből, azt máshonnan nem kaphatjuk meg, vagy amit íróként megírunk, jót vagy rosszat, zseniális vagy dilettáns munkát, azt más nem írhatja meg. Egyetlen könyv, amelyet találomra leveszünk a polcról, nem olyan, mint egyetlen csepp a tengerből. A parányi cseppben a sós, a keserű vagy édes íz minden bizonnyal ugyanolyan arányú, mint az egész tengerben, viszont az egyetlen könyv úgy sós, keserű vagy édes, hogy az minden más könyvtől megkülönbözteti. Ha ezt végiggondoljuk, akkor értjük meg valóban, amit gyermekkorunkban sok más egyszerű igazság mellett a könyvekről is megtanultunk. Kenyeret nem dobunk el. A fecskét nem bántjuk. Evés előtt kezet mosunk. Tiszteljük anyánkat és apánkat. És: könyvet szemétre nem hajítunk, szét nem tépjük, el nem égetjük. Sem a jó könyvet, sem a rosszat. A könyvet megtartjuk akkor is, ha már nem férünk el tőle. Mert nem tudni még, hogy mi célból, de előbb-utóbb szükségünk lehet rá.

1990. február 10-én volt Marosvásárhelyen egy százezres néma tüntetés a magyar nyelvért, a magyar iskolákért. Ez volt az a bizonyos gyertyás, könyves felvonulás. Azt kértük a tüntetőktől, hogy mindenki hozzon magával egy gyertyát és egy könyvet. Megszámoltuk mindenféle módszerrel, beszoroztuk, hogy átlagosan hányan voltak egy sorban, és hogy hány kilométeres volt a menet, igen, nem legenda, több kilométeren át kanyargott a tömeg, mindenképpen kijött a százezer. Hozta szinte mindenki a gyertyát és a könyvet. Nem biztos, hogy jó ötlet volt a gyertya, mindegyre kialudt, legtöbben a könyvvel védték a széltől a lángot. Azt is mondhatnánk, hogy nem a tűz világította meg az írást, hanem az írás védte meg a tüzet. Voltak ott magasba emelt, hatalmas transzparensek is persze, de úgy vélem, követeléseink nagy részét ezek a viszonylag kisméretű, mondjuk, 19×13 vagy 21×14 cm-es feliratok tartalmazták, egy-egy színes plakát minden tüntető kezében. Képzeljék el, miket követeltünk: Légy jó mindhalálig! Vagy csak annyit kértünk: Toldi! Netán: Varjú-nemzetség! Voltak, akik csak azt akarták a vadonatúj, de máris beteg demokráciától, hogy: Összegyűjtött versek! De egyik-másik felvonuló keményebben fogalmazott: Metamorphosis Transylvaniae! Nem beszélve a maximalistákról, akik a csillagokig meg sem álltak volna, ezért azt üzenték az emeletes házak ablakaiban itt-ott megrebbenő függönyöknek, hogy: Egri csillagok! Valamiért sűrűn előfordultak mindenféle fiúk és lányok is ezeken a feliratokon: A kőszívű ember fiai; A Pál utcai fiúk; A Noszty fiú esete Tóth Marival; Özvegy és leánya. Volt, aki azzal fenyegette meg a román nacionalistákat, hogy: Anyám könnyű álmot ígér! Valaki más azt közölte a hatalommal, hogy: Gólya szállt a csűrre! Meg aztán egy-két gyerek csak annyit mondott: Csipike! Mindez olyan rémítő volt azok számára, akik továbbra is gyertya és könyv nélküli sötétségben akartak tartani minket, hogy nem sokkal azután megpróbáltak egyszer s mindenkorra erőszakkal elhallgattatni minket. De ez éppen olyan lehetetlen volt, mint A beszélő köntöst hallgatásra bírni, hiszen a könyveket be lehet csukni, de előbb-utóbb úgyis kinyitja őket valaki, hogyha nem az egyik példányt, akkor a másikat, és hogyha nem holnap, akkor holnapután.

Tessék elgondolni! Amikor elindul százezer könyv, micsoda erő az! És ráadásul minden könyv visz magával egy embert. Százezer embert! Nem tudni, hány könyv van összesen a földgolyón. Mindenképpen több, mint ember. Mi hét és fél milliárdan vagyunk, a könyvek sokkal többen. Van köztük hitvány könyv is, de meggyőződésem, hogy jóval kisebb számban, mint hitvány ember. Ezért is kell örülni annak, amikor összegyűlnek a könyvek, például itt ezen a könyvhéten, és eszünkbe juttatják, hogy mennyi mindenre való egy könyv. Arra is, hogy mint egy hatalmas tenyér, ne hagyja a szélben kialudni a gyertyalángot. Ha pedig hirtelen mozdulattal, olvasatlanul összecsapjuk, éppen ellenkezőleg, maga a könyv fogja kioltani a gyertyát. A könyv olyan, mint mi. Vagy talán egy kicsivel mégis jobb!

(2018. május)

Tornyok a vízben
Erdélyi valóságirodalom

Négyszázötven éve, majdnem pontosan fél évszázaddal azután, hogy Luther Márton elindította Németországban a reformációt, az 1568. január 6. és 13. között Tordán ülésező erdélyi országgyűlés kimondta a lelkiismereti- és vallásszabadságot. A reformáció ötszáz éves évfordulóját Európa-szerte, Erdélyben és Magyarországon is megünnepelték a tavaly, és ezeknek a rendezvényeknek már nem a lutheri vagy kálvini, netán Dávid Ferenc-i megújulás, hanem a közös keresztény kultúra megőrzése volt a fő üzenetük. Úgy tűnik, ma Európa hozzánk közelebb eső fele nem reformokon gondolkodik, hanem sündisznóállást vett föl, és védekezni próbál hol a migránsokkal, hol saját liberális értelmiségével szemben. Mégis fontos volt, úgy vélem, ez a reformációs ünnepségsorozat, hiszen eszünkbe juttathatta, hogy nem ártana mérleget készíteni erről a fél évezredről szólásszabadság és tolerancia dolgában. Miért is, kérdezhetné valaki, anélkül is tudható, hogy meg-megtorpanva, néha egyet-egyet hátralépve, de gyakorlatilag haladtunk eléfelé. Vajon ilyen egyszerű ez? Itt van a másik évforduló, ez a nyilván helyi érdekűnek, csak erdélyi jelentőségűnek tekinthető négy és fél évszázados tordai határozat: „Minden helyükön az prédikátorok prédikálják, hirdessék, ki-ki az ő értelme szerint, és az község, ha venni akarja, jó, ha nem penig senki kénszerítéssel ne kénszerítse.” Ötven évvel Luther Márton egyházi és ugyanakkor társadalmi-politikai forradalma után születik meg ez a tolerancia-törvény legelőször a világon Erdélyben, miután itt is, másutt is patakokban folyt a könny és a vér azért, hogy szabad lehessen kinek-kinek prédikálni „az ő értelme szerint”. Folyt a könny, folyt a vér addig, és folyt azután is még sokfelé. Rá négy évre, 1572-ben Párizsban a Szent Bertalan-éj, és ami utána következett egész Franciaországban, becslések szerint legkevesebb 10.000 hugenotta áldozatot követelt. A tordai országgyűlés határozata harminc évvel előzte meg az 1598-as nantes-i ediktumot.

Volt ugyan megemlékezés az idén Tordán erről az egykori világelsőségről, sok papi áldással és néhány politikusi kampánybeszéddel, ahogy az lenni szokott, de azt hiszem, ismét elszalasztottunk egy fontos alkalmat, hogy megbeszéljük, honnan hova is jutottunk tolerancia-ügyben. Meg aztán arról is kellett volna – kellene – szót ejteni, hogy a már akkor többnyelvű, több vallású Erdély kitermelt-e olyan sajátos értékeket, amelyek ebből a kulturális sokszínűségből erednek. Szerintem nem kétséges, hogy vannak ilyen maradandó értékek. Tudom, sokakat irritál nemcsak a politikai, hanem a kulturális transzszilvanizmus is, de egyezzünk meg, hogy az erdélyi sajátosságok érvényesülése nem elvett valamit a magyar, német, román kultúrától, hanem hozzátett ezekhez. Ki vitathatná, hogy például az építészetben a magyar főúri kastélyoktól és nemesi kúriáktól a szász erődtemplomokig, vagy a román fatemplomokig van egy olyan erdélyi architektúra, amelynek egy része ugyanakkor a magyar, más része a német vagy román épített örökséghez is tartozik. De nem is kell feltétlenül a magyar, német és román hasonlóságokról meg különbségekről elmélkedni ahhoz, hogy belássuk, például az írásművészetben is sajátos stílust – és műfajokat – teremtett a magyar nyelvű Erdély annak következtében, hogy hosszú-hosszú időn át önálló államként működött az Erdélyi Fejedelemség, és ezek a sajátosságok az önállóság megszűnése után is fennmaradtak. Gondoljunk csak a sokat hangoztatott közhelyre az erdélyi emlékírókról. Miszerint nálunk a fő irodalmi műfaj az emlékirat volt. Lehet, csupán azt takargatjuk ezzel a közhellyel, hogy szépírói fikcióban, versben, drámában, később szépprózában viszonylag szegények voltunk, de azt hiszem, végső soron mégis arról van szó, hogy itt a történelem során a valóság igencsak felülmúlta a fantáziát, illetve olyannyira forgandó volt a szerencse, hogy az események megörökítését napi feladatnak tekintették sokan. Ezért kialakult a napló- és memoár-írás általános divatja, ami nemcsak a papokat, hanem az erdélyi főurakat és kisnemeseket vagy ilyen-olyan tisztségviselőket is arra késztette, hogy az általuk tapasztaltakat papírra vessék. Talán nem is csak annak okán, hogy színes fantázia nélkül is színes volt itt az élet, hiszen Európában máshol is vérben gázoltak a haladásért – vagy éppen a maradásért – síkra szálló fanatikusok, talán még több vérben is, mint nálunk, ha szabad ilyesmit mondani. Viszont Erdélyben volt egy nemzedékről nemzedékre öröklődő feladat: meg kellett magyarázni a sokszínűséget, érvelni kellett a tolerancia mellett, miután az intolerancia sokáig nem volt igazán elfogadható alternatíva, nem érzelmi, hanem politikai okokból: a több oldalról fenyegetett Erdély belülről csak úgy erősödhetett, ha akárcsak hajdanában a függetlenségét védelmező Svájc, tiszteletben tartotta lakóinak sokféleségét. Ez a magyarázata nyilván a tordai országgyűlés határozatának is, mint ahogy tőlünk jóval nyugatabbra, Párizsban a Szent Bertalan-éj is hatalmi érdekeket szolgált. Minálunk pedig az sem lehetett véletlen, hogy az állandó fenyegetettségben ezt a belső – néha csak vágyott, néha meg is valósult – szolidaritást vagy harmóniát próbálták dokumentálni az utókor számára az írástudók. A tizennyolcadik század első fele egyidejűleg dobott felszínre olyan zseniális műveket, mint a száműzött Mikes Kelemen episztolái vagy Apor Péter utolérhetetlen remeke, a Metamorphosis Transylvaniae. Igaz, ma már olvasó is kell ezekhez. Nem tagadom, volt idő, amikor már-már untam ezt az egykori valóságirodalmat, ma viszont egyre nagyobb élvezettel olvasom, még akkor is, ha tudom, „mi lesz a vége”. Bár az erdélyi történetnek, minden ellenkező híresztelés dacára, remélhetőleg még nincs vége.

Meg aztán életkorról életkorra amúgy is másképpen olvas az ember. Apor Péterről van egy kissé gyermeteg előítélet: hogy elejétől végéig konzervatív művet írt, valamiféle öreges morgolódás az egész arról, hogy minden jobb volt régen. Igen ám, de el kell fogadnunk, hogy tényleg van, ami jobb volt régen. Apropó, tordai országgyűlés! Mert igaz ugyan, hogy csak a bevett felekezetekre, katolikusokra, reformátusokra, evangélikusokra, unitáriusokra vonatkozott az ott deklarált szabadság, és nem a román ortodox egyházra például, de a törvény szelleme a benne felsorolt egyházaknál szélesebb körben hatott. Ugyanis Erdély története a sokféle identitás együttéléséért folytatott szakadatlan küzdelem története, és ezt ebben az egykor már-már államszervezetileg is megvalósulni látszó „keleti Svájcban”, ismétlem, valamiféle folyamatos nyitással próbálták eleink érvényesíteni. Például úgy, hogy az erdélyi peregrinus diákok Közép- és Nyugat-Európa legjobb egyetemein tanultak, Németországtól Hollandiáig. Ez a nyitottság persze azt jelenti, hogy az identitások is állandóan, de nem kényszerűen változnak, új meg új identitásokat termelt ki az a tolerancia is, amelyre Apor Péter indokolt nosztalgiával emlékezik ifjúkorából: „Nem vala inter privatos religionis respectus, az akár katolikus, akár kálvinista, akár unitárius, és ha találtatott magyar, csak emberséges ember volt, egyaránt szerették magokat, együtt vigadtanak; sőt a házasok között is nem vala respectus religionis, ugyanis Bethlen Gergelynek katolika felesége vala, Apor István katolikus, az felesége kálvinista, Gyulaffi László katolikus, az felesége unitária, Thoroczkai István katolikus, az felesége kálvinista […] Nem vala az házasok között is az religióból semmi visszavonás; ha egyik házban szentmise volt, az másikban könyörgés; nézd meg, kérlek, ma a religióért is úgy nézik egymást, mint két ellenség. Az más vallású embernek adjon Isten Szentlelket, hogy jöhessen az igaz hitre; személyiben miért lehessen ellenségem, nem látom, sőt az igaz katolika anyaszentegyház azt tartja, hogy mi katolikusok az olyanokhoz legyünk szeretettel.”

Néha bizony felemelőbb a múlt, mint a jövő, és ez nemcsak a hőseposzok költőinek kedvenc ideája, hanem emlékirat-íróink is úgy gondolják, hogy van fejlődés, de lehetséges visszafejlődés is erkölcsben, nyelvi, kulturális, vallási türelemben. Már csak ezért is olvasok egyre szívesebben dokumentumirodalmat, és ezért vélem egyre jobban érteni, miért is volt nálunk akkora feladat a valóságértelmezés, hogy jelentős írók figyelmét jobban lekötötte ez a műfaj, mint a fikció. A minap egy másik, keserű évfordulónk is volt, annak példájaként, hogy nem mindig az egyre nagyobb tolerancia felé visz ezeken a tájakon az a bizonyos haladás: ezelőtt harminc évvel, 1988 áprilisában hirdette meg Romániában Nicolae Ceauşescu a településrendezési programot, amely sokezer, 2500–3000-nél kevesebb lakosú település felszámolását irányozta elő 2020-ig országszerte, és helyettük úgynevezett agráripari központokat hoztak volna létre. Közismert elnevezéssel ez volt a „falurombolási terv”, magam is láttam – és továbbítottam, ahova kellett – a marosvásárhelyi villamosművektől „kikerült” listát azokkal a Maros megyei falvakkal, ahol záros határidőn belül kikapcsolták volna a villanyáramot. A már régebb meghirdetett „társadalom-homogenizálási” elképzeléssel együtt ez nyilván arra is kiváló eszköz lett volna, hogy az egyes régiók etnikai arányait megváltoztassák. Szerencsére jött 1989 decembere, és a terv nagy része terv maradt. De nem minden. Ugyancsak 1988-ban egy völgyzárógáttal elárasztották Bözödújfalut, lakóit pedig máshová költöztették. Ezzel végleg ki is törültek az egyre szürkülő térképről egy olyan erdélyi színt, ami több évszázadot kibírt a tizenhatodik század végétől. A Péchi Simon erdélyi kancellár – és kiváló költő meg hebraista tudós – által alapított székely szombatos vallásról van szó, amely bár nem volt ott a tordai országgyűlés által felsoroltak között, mégis részesülhetett tessék-lássék abból a toleranciából. A szombatosság tulajdonképpen „eufemisztikus” megnevezés, hiszen pontosabb „zsidózó székelyként” emlegetni őket. 1620 körül már legalább 20.000 zsidózó székelyt tartottak nyilván. Tessék-lássék voltak toleránsak persze az akkor regnáló fejedelmek is, hiszen Péchi Simon közben a börtönt is megjárta ezért a térítésért, viszont a zsidók vallását – étkezési szabályokkal stb. – átvevő székelyek egészen a huszadik századig megmaradhattak hitükben. Történetüket megrendítő könyvben idézi fel Szávai Géza (Székely Jeruzsálem. Esszéregény az identitásról). Őt megelőzően is írtak a bözödújfalusiakról hosszabban-rövidebben, nála olvasom, hogy Jókai Mór és Móricz Zsigmond is foglalkozott a témával, aztán valamivel később – ez már közismert – a szomszéd faluból, Bözödről származó Bözödi György, illetve a bözödújfalusi újságíró, Kovács András is, de Szávai Géza munkája mindenképpen kimerítő összegezése mindannak, amit erről a témáról tudnunk kell, és a több évszázados történetet végigkísérve – nem lineárisan, hanem egy-egy erkölcsi dilemma vagy ideológiai alternatíva mentén –, közben saját memoárját is írja, a szintén szomszéd falusi, küsmödi gyermekkortól Bukaresten át Budapestig, ahol évtizedek óta él. Esszéregénye emlékezés és elmélkedés az identitásról, a toleranciáról, de kimondatlanul arról is, hogy barbárság-e regényt írni – nem csak verset, ahogy Adorno mondta – Auschwitz után. Mert a bözödújfalusi nemzsidó zsidók – „lelki zsidók”, Szávai Géza így emlegeti őket – átvészeltek évszázadokat, aztán 1944-ben egyesek kikeresztelkedtek, mások Auschwitzban pusztultak el. Voltak néhányan, akik próbálták menteni ezeket az embereket, mint például egy Ráduly István nevű plébános (részletesen ír róla Szávai), mások meg hagyták a halálba menni őket, ahogy ez a zsidókkal is történt sokfelé. Szávai Géza könyve nem most jelent meg, hanem 2000-ben, közben voltak újrakiadásai, más nyelvekre is lefordították, mégis úgy érzem, nem tartjuk igazán számon. Lám, én is Bözödújfalu atlantiszi sorsának harmincéves évfordulója alkalmából hozom most szóba, pedig ettől függetlenül úgy vélem, alapmű: azzá teszi egyrészt szimultán szerkezete, gazdag tényanyaga, másrészt a folyamatos intellektuális erőfeszítés az erdélyi – szűkebben: székely – múlt megértésére. De ezt a sajátos múltat értelmezve, legfontosabb figyelmeztetése éppen az, hogy egy adott pillanatban el is kell vonatkoztatnunk a sajátostól, mert ha különbséget teszünk szenvedés és szenvedés, zsidó és nemzsidó, székely és nemszékely között, soha nem fogjuk megérteni, hogy mi történik velünk: emberekkel. Az emlékezés igazi tétje éppen az, hogy saját identitásunkon túl, szót tudunk-e emelni minden más identitás védelmében. Csakis így lehetünk képesek, sugallja Szávai, véget vetni annak a szörnyű gyűlölet-sorozatnak, amelyet csupán a huszadik századról, csupán Erdélyről, sőt, csupán Bözödújfaluról beszélve, így listáz: „Zsidótörvények. Deportálás. Holocaust. Falurombolás. Mindent elpusztítani és kiirtani akaró sovinizmus.” A huszadik század természetesen lezárult, de attól tartok, a lista még nem.

Bözödújfalu helyén ma tó van, sokáig kilátszott belőle a katolikus templom tornya, aztán összeroskadt. A víz közben apadt valamennyit, a romos unitárius templom szárazra került. A zsidó hitű székelyeknek templomtornyuk nem volt. A tó partját körös-körül felparcellázták, üdülőtelep tulajdonképpen az egész. A közeli Erdőszentgyörgy önkormányzata valamilyen nagyszabású emlékművet szeretne oda mementóként. Ez dicséretes, de nem lehetnek illúzióink, Bözödújfalu elpusztult végleg. Annyit tehetünk, hogy próbáljuk megfogalmazni a tanulságokat, az újra meg újra előhívható gyűlöletre gondolva, ám a tordai országgyűlés elévülhetetlen határozatára is, hogy minden közösség: „oly prédikátort tarthasson, az kinek tanítása ő néki tetszik.” Egyébként 2020-ig még két évünk van, ajánlom, gondoljunk bele, ha 1989-ben nem omlik össze Nicolae Ceauşescu terve, és ha utána nem próbáljuk így-úgy megtartani, újjáépíteni és továbbvinni a magunk identitását, vajon mekkora képzeletbeli víztükör hullámzana ma a szélfújta Erdélyben a Székelyföldtől a Partiumig. Ezt végiggondolva, talán optimisták is lehetnénk.

(2018. június)

Miért jó, ha rossz?
Európa a választások után

A közös Európa természetesen közös olvasmányokat is jelent. Idézeteket, amelyeket Párizstól Budapestig ismernek legalább egy generáció tagjai, és ezek az idézetek akadálymentesen közlekednek Keletről Nyugatra vagy fordítva. Mondjuk, a Švejk. Nem tudom, olvassák-e ma annyian, mint annak idején az én kamaszkoromban, de meggyőződésem, hogy ugyanúgy oda kellene adni az újabb nemzedékeknek, mint ahogy nekünk is a kezünkbe nyomták hajdanában. Nem az iskolában, hiszen az igazán fontos olvasmányok úgy kötelezőek, hogy tulajdonképpen nem azok. Kevés olyan alapmű van, mint Jaroslav Hašek pikareszkje, amelyből többek közt azt is megtanulhatjuk, hogy Budějovicében minden megtörtént már, ami Európában, sőt, bárhol a nagyvilágban. Sokszor jut eszembe mostanában, kellene valaki vagy valakik, akik figyelmeztetnének, hogy ami velünk történik éppen, Budějovicében már előfordult. Nagyon kellene az a zseniális együgyűség, amelynek segítségével megszabadulhatnánk állandó frusztrációnktól, hogy kelet-közép-európai vagy balkáni alulnézetből nem lehet megérteni Európát. Budějoviceinek lenni nem hendikep, mert mindannyian budejoviceiek vagyunk. Jaroslav Hašek nagy leleménye ez, és harminc éve, amióta egykori kulturális és politikai otthonunkba próbálunk visszatérni, tehát integrálódni, most először érzem úgy, hogy mégsem olyan lehetetlen a különbségeket felszámolni. Ne tessék meglepődni, van némi irónia is ebben, de alapjában véve tényleg azt hiszem, hogy az Unióba való belépésünk óta éppen a mostani választások közelítették igazán egymáshoz Keletet és Nyugatot. Ami jó is, rossz is. Jó, mert talán jobban értjük egymást, mint eddig. Rossz viszont, mert azt jelenti, hogy a császár arcképét Európában mindenütt „leszarták a legyek”, nem csak nálunk, és valószínűleg sok mindent újra kell gondolni a közeljövőben. A lényeg: ma éppúgy Budějovice London is – az állítólag csak néhány hónapra szóló EP-választásaival –, mint például a másfajta abszurdumokat produkáló Budapest vagy Marosvásárhely. Akármennyire is furcsa, ezek a választások olyan új törésvonalakat mutattak meg, amelyekhez képest a „régi” és „új” országok közti különbségek mellékesnek tűnnek. Ezért is próbálok optimista közvetkeztetéseket levonni azokból az eredményekből, amelyek más megközelítésben éppenséggel lesújtóak lehetnek. Hiszen az Európai Parlament két nagy doktrínája, a kereszténydemokrata-konzervatív és a szociáldemokrata végül is eléggé megtépázva került ki a megmérettetésből, az Európai Néppártnak talán harminckilenccel, a Szocialisták és Demokraták Progresszív Szövetségének harminchattal lesz kevesebb mandátuma a következő ötéves ciklusban. Ezt az előrejelzésekből egyébként már sejteni lehetett, azt viszont már kevésbé, hogy nem az euroszkeptikusok fognak igazán megerősödni, hanem a Liberálisok és Demokraták Szövetsége Európáért, az ALDE, amely az előző hatvankilenchez képest harmincnyolccal több mandátummal rendelkezik, illetve az ESS, a Zöldek is tizenhét hellyel többet kaptak, mint az eddigi ötvenkettő. Ideiglenes adatok ezek, nem lehet még biztosra tudni, hogy végül ki hova áll, és azt sem, mi lesz például a Fidesszel vagy akár a román szociáldemokratákkal. De mindenképpen jelentős változásokra lehet számítani, csak nem úgy, ahogy jósolták a közvéleménykutatások. Az euroszkepszis nem erősödik különösebben, de egyrészt, az alternatív politikai csoportosulások, másrészt, a populista pártok igen. Visszaszorulóban vannak a tradicionális ideológiák, ám – legalábbis egyelőre – nem az jön helyettük, amitől a legjobban féltünk. Lehet, újra kell gombolni az Uniót, de talán mégsem lesz belőle Nesszusz-ing, nem kell letépnünk magunkról, mint ahogy már jósolgatták is egyesek. Persze, nem árt fenntartásokkal kezelni, amit mondok: keresem én is a metaforákat, mint Švejk a háború idején a példabeszédeket, hogy a segítségükkel demitizálja a nyomasztóan patetikus, sőt, hamis történelmet.

Mert számomra az is nyilvánvaló, hogy ma az Európai Unió, sajnos, politikai válsággal küszködik, miközben szerencsére sem gazdasági, sem szociális vagy kulturális válságról nincsen szó, bárki bármit is mondjon. Ezzel a politikai válsággal magyarázható, hogy bár az Európai Parlamentet a bal–jobb szembenállás logikájával próbálják működtetni a nagy európai pártcsaládok, a valóságban az így artikulált brüsszeli, vagyis tulajdonképpen strasbourgi parlament egyáltalán nem analógiája a hagyományos nemzeti parlamenteknek, ugyanis Európa jelenét vagy jövőjét nem lehet csakis bal- és jobboldali programok szerint vizionálni, hanem előbb-utóbb egy másfajta tagolódással kell számolnunk. Annál is inkább, hogy mind több ország nemzeti parlamentjében is mutatkoznak a válság jelei, vagy legalábbis egyre elgondolkoztatóbb a koherens programok hiánya. Szokás ma ezt a programhiányt az elharapózó populizmussal, a megváltozott szerkezetű nyilvánossággal és az itt is, ott is megjelenő autoriter népvezérek újfajta kommunikációjával magyarázni, de inkább arról van szó, hogy az elkerülhetetlen – és az élhető jövő végett: kívánatos – globalizáció másfajta dilemmák vagy alternatívák elé állít minket. A baloldaliság vagy jobboldaliság szükséges „szamárvezető” továbbra is, ám az európai politikában egészen más kritériumok mentén (is) kell párbeszédet folytatnunk a jövőről.

Emlékszem – én is, mint Švejk –, hogy a kilencvenes évek legelején éles vitáink voltak a frissen megalakult romániai magyar érdekvédelmi szervezetben, az RMDSZ-ben a politikai pluralizmusról. Egy több mint másfélmilliós magyar közösség jogaiért kívánt küzdeni ez a politikai szövetség, és senki sem tagadta, hogy csak akkor lehetünk hatékonyak, ha fontos ügyekben egységesen lépünk fel a román parlamentben. Viszont az is világos volt számunkra, hogy egy ilyen nagy közösséget (több európai államnak van csak ekkora vagy ennél kisebb lakossága) nem lehet megfosztani a véleménypluralizmustól, az ideológiai sokféleség jogától. Ezért aztán úgy módosítottuk a működési szabályzatunkat, hogy nemcsak megengedtük a politikai – kereszténydemokrata, szociáldemokrata, szabadelvű – platformok létrejöttét a szövetségben, hanem gyakorlatilag kötelezővé tettük nagylétszámú országos döntéshozó testületünkben – a kissé fellengzősen Szövetségi Képviselők Tanácsának nevezett választmányban – a frakciók megalakítását. Ugyanis súlyos véleménykülönbségek feszítették annak idején az RMDSZ-t, és így próbáltuk levezetni a feszültségeket. Nos, be is indult a szervezkedés, hasznosnak is bizonyultak a létrejött frakciók, csakhogy kisebb részük volt doktrinér csoportosulás. A többség olyan frakciókban tömörült, mint például: székelyek, partiumiak, szórványbeliek, ifjak stb. Utána hosszú évekig működtek is ezek a csoportosulások, segítettek átláthatóvá tenni a döntéshozatalt, de valójában még csak nem is ezek határozták meg a törésvonalakat, hanem egy mérsékelt, párbeszédpárti és egy radikálisabb, a parlamenti politizálásban egyáltalán nem bízó tábor szembenállása. Sajátos etnikai politizálás, semmit több, mondhatná valaki. Igaz is, nem is. Mi más a mai európai politika, hogyha nem folyamatos vita arról, mit jelent európainak lenni, és melyek a legfőbb európai értékek: a befogadás vagy az elzárkózás, illetve mindaz, ami ebbe beleértődik, nyitottság vagy autarchia, liberális társadalom vagy autoriter fundamentalizmus. Én bizony nem merném ezeket az alternatívákat a tradicionális ideológiákba becsomagolni, bár elfogadom, hogy tél-túl ez is lehetséges.

Hiány van. Jövőképhiány. Az Európai Unió – mondjuk úgy, hogy Brüsszel, de értsük azért magunkra is – nem tud vagy nem mer választ adni néhány alapvető kérdésre, például a nemzetállamok Európájának vagy a régiók, etnikumok, kultúrák rugalmasan összeillesztett, viszont kifelé egységesen fellépő, befelé szolidáris Európájának dilemmájára. Sorolhatnám. Talán még meg sem fogalmaztuk a legfontosabb valós dilemmákat nyilvánosan. Ezért lehetnek nyerők az olyan hamis – és a tényleg hagyományos európai nyitottságot megcsúfoló – ellentétpárok, mint: „bevándorlás-pártiak” versus „bevándorlás-ellenesek”. Holott éppen azért van szükség egy erős Unióra, mert többek közt a bevándorlás kérdését is csak közösen lehet rendezni hosszú távon. Mint ahogy paradoxonnak tűnik, de igaz: kinek-kinek a maga nemzeti identitását megvédeni is nagyobb esélye van egy közös Európában, mint a magukat virtuális vagy valódi kerítéssel elszigetelő nemzetállamoknak külön-külön. Nem beszélve a kisebbségi közösségekről, amelyek számára az igazi veszély éppen a nemzetállami szemlélet.

Nem azt akarom mondani, hogy nincsenek válaszutak a közeli vagy távolabbi jövőben az Európai Unió számára, és hogy csak egyetlen üdvözítő irányt lehet elképzelni. Úgy vélem, mindannyian érezzük, hogy jót is, rosszat is hozhat még brüsszeli együttlétünk. De ha nem ismerjük fel, hogy tévútra vezet a hagyományos doktrínák ráerőltetése minden Európai Uniós dilemmára, úgy járhatunk, mint a mostani választások kisebb-nagyobb vesztesei, akik minden bizonnyal azért veszítettek, mert nem vették észre, hogy az Európai Unió nemcsak a közös költségvetésről, nemcsak az energia-problémákról, nemcsak a munkavállalásról szól, hanem az identitásról. Ráadásul Magyarországon a kampányban is érzékelni lehetett – kívülről, Erdélyből így látszott –, hogy az ellenzéki pártok nagy része szinte nem is mer mást mondani, mint a kormányoldal, csupán másképpen, „szalonképesebben” próbálják hangoztatni ugyanazt. Holott a mai európai – és ezen belül a magyar vagy román – politika számára a nagy kihívás, hogy mást vár a közvélemény, amely belefáradt a hivatásos politikusok fűrészpor-szövegeibe, és újat akar hallani. Vagy legalább másképpen ugyanazt. Úgy képzelem, hogy a Demokratikus Koalíció vagy a Momentum viszonylagos sikere pontosan annak köszönhető, hogy felismerték ezt az elvárást. Gyurcsány Ferencék víziója az Európai Egyesült Államokról egyáltalán nem új, és nem is biztos, hogy működőképes, de legalább másfajta narratívát kínált. Mást és csakis mást akarni nagy veszély, de nagy esély is lehet, ismétlem. Végül is a mostani európai választások mutatják, hogy a két nagy pártszövetség veszteségei minden előzetes híresztelés dacára nem – vagy nem csupán – az euroszkeptikus pártokat gyarapították, hanem inkább a liberálisokat és a zöldeket. Igaz, ezek a liberálisok sem a régiek már, magára Macronra is nehezen fogható rá a klasszikus liberális doktrína, de azért van némi köze hozzá. És az is igaz, hogy a francia szélsőjobb a sárgamellényesek segítségével valamivel több szavazatot szerzett, mint Macronék. Mint ahogy Olaszországban is győzött Matteo Salvini, ám összességében az egyensúly mégsem borult fel. Semmiképpen sem kétpólusú, inkább sokszögű lesz az Európai Parlament, de nem biztos, hogy ez baj. Kétségtelen, hogy országonként a pártok nemzeti – vagyis a brüsszeli célok szempontjából irreleváns – szlogenekkel kampányoltak, mégsem csúszott el végzetesen a nacionalizmus irányába Európa, hanem egyszerűen csak identitárius (nemzeti, regionális stb.) problémáikra keresik sokan a választ, joggal.

A választások után Európa továbbra is önmaga maradt, és ez jó. Viszont országonként sok vesztese és sok látszat-győztese is van ennek a próbatételnek. Romániában például elvérzett a kisebb kormánykoalíciós partner, a Liberális-Demokrata Szövetség, amely nem lépte át az ötszázalékos küszöböt. Előzménytelenül nagy, majdnem ötvenszázalékos volt a részvétel itt is egyébként. Nos, ha valakit sajnálok, az éppen ennek a – tényleg – liberális pártnak az elnöke, Călin Popescu Tăriceanu egykori miniszterelnök, aki nyitott, európai látókörű politikus, de nem jött rá, hogy ma már nem elég pontosan, tisztán, őszintén beszélni, hanem kell a captatio benevolentiae. Ezzel szemben egy alig néhány éves populista párt, a Szövetség Románia Megmentéséért húsz százalék fölött teljesített, mert nagyon hangzatos, bár meglehetősen üres ellenzéki retorikát használ. Leszerepelt a fő kormánypárt, a Szociáldemokrata Párt is, amelynek elnökét, Liviu Dragneát egyébként a választások másnapján a Legfelsőbb Bíróság három és fél év letöltendő börtönbüntetésre ítélte. Megyei tanácselnökként annak idején állítólag az egyik alárendelt intézmény az ő befolyására fiktíven alkalmazott néhány személyt, akik a pártjának dolgoztak. (Hasonló ügyben folyt eljárás Franciaországban Jacques Chirac ellen valamikor.) Mindenképpen furcsák ezek az egybeesések: egyik nap elveszíteni a választásokat, másnap már börtönbe vonulni. Nem néhány nappal előbb, nem is néhány nappal később, hanem másnap. Ilyen ma Románia. Közben a legjobb eredményt az ellenzéki Nemzeti Liberális Párt érte el (már rég nem liberálisok: az Európai Néppárt tagjai). Jellemző, hogy ennek a pártnak a listavezetője televíziós műsorvezetőként többek közt ultranacionalista, nyíltan magyarellenes kirohanásaival lett népszerű, és mellesleg soha nem volt politikus, mielőtt a listára került. Az „érintetlen” politikusok korát éljük Európa-szerte, vannak köztük ilyenek vagy olyanok, de mindannyian egyfajta európai rendszerváltás-igényt próbálnak kielégíteni, és ez még az Unión kívül is így van, gondoljunk az ukrán elnökké lett komikus színészre, Zelenszkijre. Mint ahogy az új szlovák elnök asszony, Zuzana Čaputová pártkoalíciója ugyancsak nyertes lett most az uniós választásokon.

Erősödött tehát az európai kormány- vagy rendszerváltás igénye, de egyáltalán nem dőlt el még, hogy mit jelenthet a későbbiekben a megújulás, és a borúlátó, euroszkeptikus vagy nacionalista prognózisok után ez mindenképpen biztató. A határon túli magyar képviselet viszont nem lett erősebb. Szlovákiában sem az MKP, sem a Híd nem lépte át a küszöböt, valószínűleg azért, mert egyiküknek sem sikerült a változás, változtatás üzenetét közvetítenie, az egyik talán a tartós ellenzékiségbe, a másik a kormányzásba fáradt bele. Romániában az RMDSZ végül is tartani tudta a lépést a román pártokkal a mozgósításban, és bár a román parlamenti választásokon több mint hat százalékot szokott kapni, a mostani, öt százalék fölötti eredmény is elegendő az eddigi két mandátum megismétléséhez. Ennek természetesen legalább akkora volt a belpolitikai, mint a külpolitikai tétje, ugyanis az utóbbi időben érezhetően nő a magyarellenesség Romániában, és ráadásul az RMDSZ a választások előtt néhány nappal, a magyar közvélemény nyomásának is engedve, megszakította a parlamenti együttműködést a kormánykoalícióval. Másik oldalon viszont egy mind ultranacionalistább ellenzékkel kellene elboldogulnia a magyar szövetségnek, ha nemcsak Brüsszelben, hanem Bukarestben sem akarja elveszíteni befolyását.

Egy biztos: újra ki kellene találni, hogy milyen Brüsszelre, milyen Bukarestre, milyen Budapestre lenne szükségünk. Vagyis milyen Európára. Ami engem illet, a legszívesebben Jaroslav Hašek zseniálisan együgyű Európájára szavaznék. Nem rossz narratíva. Politikai programnak is megteszi. Azzal kezdeném, hogy újkeletű politikusainknak elküldök néhány idézetet. Például ezt: „Az élet nem illemtani iskola. Mindenki úgy beszél, ahogy tud.”

(2019. május)

Halottak háborúja

Úgy tűnik, az Úz-völgyében egy katonatemetőnyi területen sem az első, sem a második világégés nem ért még véget. Látszólag halottak háborúja ez, egyesek valóban ott nyugszanak, mások nem, de végső soron áldozatok voltak mindannyian. Viszont a napokban ez a földalatti háborúskodás immár földfeletti etnikai összecsapással is fenyegetett. Helyeslőleg hallgattam azokat az RMDSZ-es kollégákat, helyi vagy megyei magyar vezetőket, akik mérsékletre intettek mindenkit, és nem válaszoltak a provokációra. Értettem azt is, miért hangzott el többször, nemcsak magyar, hanem román újságírók vagy politikusok szájából, hogy ami az Úz-völgyében zajlik, nem hasonlítható az ezelőtt huszonkilenc évvel Marosvásárhelyen történtekhez. Ilyenkor nem tanácsos fölösleges pánikot kelteni, és nem hasznos az egykori sebek felszakítása sem, hiszen tagadhatatlan, hogy máig nem derült fény 1990 fekete márciusának igazi bűnöseire, miközben a román igazságszolgáltatás újabban buzgón foglalkozik az 1989. decemberi forradalom – népfelkelés, államcsíny? – homályos vagy félhomályos részleteinek tisztázásával, sőt, a marosvásárhelyi márciuson átlépve a bukaresti június 13-15-öt is teszi-veszi az ügyészség. Nem nehéz kitalálni, hogy miért maradt ki ebből a román-román játszmából Marosvásárhely, és miért nem vizsgálták ki máig sem, hogy kik voltak az akkori események értelmi szerzői. Hát éppen azért, mert ez egy másik játszma volt: az így vagy úgy ma is folytatódó román–magyar konfliktus egyik tragikus pillanata. Ennek ellenére tényleg nem kell ezt az Úz-völgye kapcsán felemlegetni. Vagy mégis? Más idők, más helyzet, mondhatná valaki. Nos, az idők csak akkor másak, ha mi is másak vagyunk. Románok is, magyarok is. Megváltoztunk-e huszonkilenc év alatt? Abból, amit látok, ez egyáltalán nem biztos. De ismétlem, egyetértek azzal, hogy a múlt hánytorgatása könnyen a román–magyar viszony elmérgesedéséhez vezethet, aminek vannak is már jelei, például a román külügyminisztérium inkább konfliktuskereső, mintsem konfliktuskezelő nyilatkozatai. Mintha a külügyminiszter nem is ugyanaz a személy volna, aki ezelőtt huszonvalahány évvel sokszorosan nagyobb diplomáciai érzékről tett bizonyságot ugyancsak román–magyar ügyekben.

Nem keresem hát az analógiákat a múlttal, de egy-két tanulságot talán nem árt megfogalmazni.

Beszéljünk például arról, hogy annak idején Marosvásárhelyen is felhasználta valaki – vagy valakik – az ortodox egyházat a görgényvölgyi románok mozgósítására. Most sem árt megkérdezni, hogy közvetlenül a pápalátogatás érzelgős, lelkendező levezénylése után, a háromnapos ökumené rózsaszínű felhőjéből kibontakozva, vajon miért vállalkozott ez az egyház – illetve bármelyik képviselője – ilyen jósolhatóan konfliktussal fenyegető temetőavatásra.

Netán emlékezzünk arra, hogy csak akkor normalizálódott a helyzet Marosvásárhelyen, amikor a – még egyébként nagyon gyenge – központi hatalom hajlandó volt közbelépni.

Esetleg idézzük fel a kolozsvári Mátyás-szobor történetét, amikor a Fadrusz János remekműve ellen hadat indító, magyargyűlölő polgármester lendületét csak úgy tudtuk elakasztani, hogy az állam elnökét és kormányát meggyőztük, nem érdeke senkinek az újabb etnikai feszültség.

Vagy gondoljunk vissza a marosvásárhelyi Bolyai-középiskola miatti robbanásveszélyes helyzetre a kétezres években, és hogy egyik pillanatról a másikra abbamaradt minden tüntetés és ellentüntetés, ahogy a miniszterelnökkel sikerült megállapodni a mindkét fél által elfogadható megoldásban.

Aztán jöjjünk közelebb az időben, és utaljunk egy másik iskolaügyre, a szintén marosvásárhelyi római-katolikus líceum helyzetének rendezésére, ugyancsak kormánydöntéssel.

Majd példálózzunk ismét egy történelmi szimbólummal, az aradi Szabadság-szoborral? Addig tartottak a tiltakozások, addig protestáltak a Nagy-Románia Párt hívei, amíg a kormány meg nem egyezett velünk, és egy kormányhatározattal visszaállíthattuk a szoborcsoportot.

Nem folytatom. Abban az országban, ahol él majdnem másfél millió magyar, ne lehetne hatóságilag megvédeni egy magyar (és mellesleg: német) katonatemetőt, miközben – nagyon helyesen – háborítatlanul ott vannak országszerte mindenütt a szovjet hősök temetői? Nem analógia ez sem? Dehogynem! Ugyanis attól függetlenül, hogy ki melyik oldalon állt életében: a temető az temető.

Nem hiszek abban, hogy államfő, miniszterelnök, belügyminisztérium, hadügyminisztérium, titkosszolgálat, mindenki tehetetlen. Azt sem hiszem, hogy a bukaresti kormánypalota előtti erőszakos jelenetek csak úgy spontánul ismétlődtek meg az Úz-völgyében, az Isten háta mögött. Ráadásul talán még egyik-másik szereplő is ugyanaz volt, mint a Victoriei téren. Klaus Johannis miért hallgat? Viorica Dăncilă miért hallgat? A pártelnökök miért hallgatnak? A hallgatás beleegyezés. De mibe? Abba, hogy egy adott pillanatban legionárius szertartásokra is emlékeztetett az Úz-völgyi ünnepség?

Nem mindegy, mit tesznek ezután a csíkszentmártoniak vagy dormánfalviak, mint ahogy fontos a magyar kormány fellépése, az RMDSZ bukaresti közbenjárása, Hargita és Bákó megye különböző intézményeinek a reakciója is. Ám én most az államfőt is szeretném hallani. És a miniszterelnököt is. Vétkesek közt cinkos, aki néma. Mellesleg a külügyminiszterre már nem vagyok kíváncsi. Hátha mégis megmarad jó emlékezetemben olyannak, amilyen volt hajdanában. Bár nem nagyon hiszem.

Megoldás mindig van, ha azok, akiknek a hatalmat a kezébe adták a választók – bőven kapott az államfő is magyar szavazatokat –, hajlandók véleményt mondani és a véleményüknek érvényt szerezni. Erre valók a vezetők. Erre való az állam. A román állam is.

(2019. június)

Több Európa, kevesebb Trianon

Van Székely Jánosnak egy méltatlanul keveset emlegetett magyarság-verse, A vesztesek, 1973-ban íródott, alcíme: Újkori metszet. A tüzérség visszavonulása. Nyilvánvalóan személyes élmény ihlette, hiszen 1944–45-ben az akkor még kamasz, kadétiskolás költőt is nyugatra menekítették a marosvásárhelyi katonaiskolával együtt, és csak hosszú kálvária után került haza később. Miután filmszerű érzékletességgel írja le a rendezetlen, kétségbeesett visszavonulást, így foglalja össze a vers alapgondolatát: „A győztes igaza meghal. / A vesztesnek igaza lesz. / Mióta világ a világ. / Az nyer igazán, aki veszt.” Kevesen tudták a vereséget ilyen mellbeverő pátosszal, már-már brutálisan az ellentétébe fordítani, legalább virtuálisan: „Nem válogat a győzelem, / Mindegy neki, / Egyformán felemel / Hamisat és igazat. / Ám a vereség, / Tönkrejutás, megalázás / Jogot ad, igazat ad.” Valami különös vigaszt sugall a költemény mindazoknak, akik a huszadik század ismétlődő vereségeinek keserűségével, sőt, depressziójával gondolnak vissza az öngyilkos magyar politikára, kezdve az első világháborút megelőző végzetes rövidlátásunkkal, folytatva Trianon utáni revíziós gőgünkkel, felnagyított önképünkkel és annak a Nyugatnak a lekicsinylésével, amely immár többször is győztes volt velünk szemben. Ahányszor újraolvasom Székely János versét, egy pillanatig gyógyírnak érzem közös történelmi nyomorúságunkra, de utána rögtön elfog a szörnyű kétely: vajon nem az ebben a poémában felmutatott, oly felemelő, oly kegyetlen, oly vigasztaló igazság-e a legnagyobb hazugság is egyúttal a mi Trianon utáni életünkben? Lehet, hogy éppen a Székely János által ezúttal kimondott, de a magyar közéletet kimondatlanul is régóta mérgező morális felmentés – és önfelmentés – miatt nem tudunk helyzetünkkel szembenézni és racionális nemzetstratégiákat kidolgozni? Mert hát olyan hatalmas igazságtalanság történt velünk úgymond, hogy onnantól fogva nekünk már bármiben csak igazunk lehet? Azelőtt vétkeztünk talán, elkövettünk mi is olyan bűnöket a velünk együttélőkkel szemben, amilyeneket – vagy annál is kegyetlenebbeket – ők vagy mások is elkövettek később velünk szemben –, de ebben a pillanatban mi vagyunk a vesztesek, és ez azt jelenti, hogy bármit teszünk, az a győztesek bűne? Különös logika, de tökéletesen magyarázza eltelt száz esztendőnket. Ezért nem vagyunk képesek ma sem számot vetni azzal, hogy a kiegyezés után többször is eljátszottuk a történelem által felkínált esélyt. Ezért próbálják meg sokan ma is menteni a menthetetlent, amikor a holokauszt szörnyűségei kerülnek szóba, és krónikaírói józansággal magyarázgatni azt, amit nem lehet magyarázni. Viszont ugyanezek a tárgyilagos hangok felforrósodnak, ha az 1920-ban ránk kényszerített, azóta is vérző békére emlékezünk.

Igen, jól kellene érteni a Székely János-vers logikáját, és egyáltalán nem biztos, hogy egyet kell értenünk vele. Mert a velünk szemben elkövetett igazságtalanság erkölcsi-politikai érv lehetett ugyan, valahányszor az igazunkat kerestük utána, de semmilyen más megbocsáthatatlan vétket nem tett megbocsáthatóvá. A „vesztesek” erkölcse végül is nem lehet más, mint a „győzteseké”. És ez fordítva is így van. Győztes–vesztes játszma volt az első és második világháború is, hiszen a háborúk ilyenek, és ennek a száz esztendőnek a tanulságait keresve, ideje lenne ebben a térségben átállni egy másik stratégiára: a győztes–győztes játszmára. Lehetséges-e ez? És hogyan? Javíthatatlan optimistaként úgy vélem, a huszonegyedik században sikerülhet, ami a huszadik században kudarcba fulladt, de ehhez többek közt azt is el kellene felejteni, hogy a „tönkrejutás, megalázás” nemcsak „jogot”, hanem „igazat ad”. Tudom, látszólag csak spekuláció, belemagyarázás ily módon továbbgondolni a Székely János-idézetet, de állítom, csupán akkor lehetünk száz esztendő múltán győztesek, hogyha nem hajdani, hanem mostani igazunkra támaszkodunk. Aki a természetesen pozitív példákkal is szolgáló múltat, a tizenkilencedik század végét vagy a huszadik század elejét próbálja reprodukálni, annak tudnia kell, hogy ez a múlt vezetett Trianonhoz, de azokhoz az igazságtalanságokhoz is, amelyeket a magyar nemzet önmagával szemben elművelt.

Úgy néz ki, hogy az idén az országhatárokat nem tisztelő koronavírus-járvány miatt mégsem lesznek olyan nagyszabású Trianon-megemlékezések, mint amire számíthattunk volna. De pontosan ez a járvány figyelmeztethet minket arra, hogy nem lehet visszafelé menekülni, csak előre. Gondolkodóba ejthet mindannyiunkat különféle szabadságjogaink felfüggesztése, az államhatárok lezárása, mozgásunk korlátozása, amikor engedély nélkül akár a házból sem léphetünk ki, mert a közérdek ezt diktálja. Az én generációm, persze egészen más okokból, annak idején megtapasztalta a szabadsághiányt, amit tulajdonképpen Európa-hiánynak is nevezhetnénk. De a fiatalabbak már szinte gyermekkoruktól utazhattak, és sokan utaztak is ide-oda Európában. Most viszont – mutatis mutandis, remélem, senki nem ért félre engem, hiszen a mostani intézkedések vitathatatlanul fontosak és elkerülhetetlenek, de remélhetőleg időlegesek – mindannyian átérezhetjük, mit jelenthet az a rossz nemzetstratégia, amelyet immár száz éve újra meg újra megpróbálnak eladni nekünk, miszerint megvagyunk magunknak. Nem vagyunk meg. A szabadsághiány csak szabadsággal, az Európa-hiány csak Európával, az együttlét-hiány csak együttléttel szüntethető meg. A Kárpát-medencében a nemzetállam-építés már kudarcot vallott a múlt században, és ennek nem is az utódállamok voltak a legnagyobb kárvallottjai, hanem maga a magyar nemzet. Bár az utódállamok is csak veszítettek azzal, hogy a kisebbségek asszimilációjára fordították minden energiájukat, és emiatt nem tudtak igazán felzárkózni a nyugati demokráciákhoz. Senkit nem fűz errefelé olyan erős érdek a közös Európához, mint minket. Persze, tudom, ehhez egy nekünk való Európa kell, nemcsak az „egyesült”, hanem az „egyenlő” nemzetek Európájára van szükségünk. De akkor, amikor talán mi, magyarok élünk a legkisebb arányban közös államhatárokon belül a kontinensnek ezen a részén, életveszélyes stratégia hátat fordítani az Európai Uniónak, akár csupán retorikában is. Éppen hogy nekünk kell – kellene – a legjobban szorgalmazni az együttlétet. Számomra a képlet egyszerű: több Európa, kevesebb Trianon. Vagy: kevesebb Európa, több Trianon.

(2020. június)

Az Európai Unió esete a kisebbségekkel
A Balladur-tervtől a kisebbségvédelmi csomagig

Amikor 1989 decemberében, rögtön a diktatúra bukása után nekiláttunk egy romániai magyar érdekképviseleti szövetség megszervezésének, természetesen azt kellett elsősorban tisztáznunk, hogy hol és hogyan is akarjuk a magyar érdekeket képviselni. Vagyis kitől remélünk támogatást addigi jogfosztottságunk felszámolásához és oktatási, nyelvhasználati, önkormányzati jogaink érvényesítéséhez, egy valós esélyegyenlőség megteremtéséhez. Sok vitánk volt, hogy mit jelent az esélyegyenlőség, de azt kell mondanom, ennél nagyobb véleménykülönbségek voltak köztünk a küzdelem mikéntjéről. Arról, hogy van-e értelme a bukaresti politizálásnak, tehát parlamenti és esetleg kormányzati részvételünknek, vagy csakis nemzetközi segítséggel érhetünk el változást. Persze ezek a dilemmák csak akkor mutatkoztak meg ilyen élesen, miután a forradalom eufóriájának elmúltával kiderült, hogy még a nyugati típusú, liberális demokráciában reménykedő, nyitottabb román értelmiségiekre is csak korlátozott mértékben számíthatunk. Hiszen egyébként az első lázas időszakban úgy tűnhetett, hogy egyet akarunk mindannyian, és egy demokratikus rendszerváltáshoz eleve hozzátartozik a román-magyar viszonynak, illetve általában a kisebbségi közösségek helyzetének rendezése is. Nem így történt, 1990. március 19-én és 20-án világossá vált, hogy gyors, gyökeres változásra kevés esély van, nehéz politikai küzdelemre kell felkészülnünk.

Az is hamar kiderült, hogy tényleg nem elegendő csak Románián belül, Bukarestben vagy az önkormányzatokban – akkor még inkább helyi vagy megyei tanácsokról beszéltünk – befolyásra szert tenni, hanem a kezdettől fogva nyilvánvaló magyarországi támogatás mellett meg kell szerezni céljainkhoz a nemzetközi közvélemény egyetértését is. Ezt én úgy fogalmaztam meg később, hogy nekünk szükségünk volt mindhárom B-re: Bukarestre, Budapestre és Brüsszelre. Igaz, Brüsszel csak metafora volt, gyűjtőfogalom, mert a legelején a közvetlen kapcsolatot számunkra nem is annyira az Európai Unió jelentette, hanem az Európa Tanács, vagyis Strasbourg, és leginkább Washington. Az Egyesült Államok jelenléte már akkor folyamatos volt, és az amerikai vélemény nagyobb súllyal esett latba, mint a másik kettő, az EU és az ET együttvéve. A lényeg: Bukarestben, Budapesten és a nagyvilágban is hallatnunk kellett a hangunkat. Már az első választásokon sikerült rendkívül erős parlamenti frakciót küldenünk Bukarestbe, és a rákövetkező években, gyakorlatilag 1996 őszéig pontosan megfogalmazhattuk, hogy mit is akarunk, és álláspontunk nemcsak a román politikai pártokhoz, hanem általában a román közvéleményhez is eljutott. Viszont törvénytervezeteink sorra elakadtak, egy-két apróbb eredménytől eltekintve úgymond, állóháborút folytattunk a román parlamentben. Éppen ezért még jobban felértékelődött a másik két B-nek, Budapestnek és Brüsszelnek a szerepe, és valóban számíthattunk magyarországi közalapítványi támogatásra oktatási és kulturális törekvéseinkben, de ennél is fontosabb volt, hogy kialakult egy partneri viszony: Magyarország azt támogatta, amit mi itthon eldöntöttünk. Nem ment ez zökkenők nélkül nyilván, voltak vitáink, az elején talán ritkábban, később gyakrabban, ma pedig elég erős szándékokat látok a viszony megváltoztatására, a partnerség helyett alárendeltséget szeretnének sokan Budapesten. De a magyar–magyar reláció összességében mégis működött és működik, legfeljebb azt sajnálhatjuk, hogy ma sokkal kisebb Magyarország nemzetközi befolyása, mint amilyen a kilencvenes évek elején volt, és ez bizony nagy baj, hiszen közvetve vagy közvetlenül a különböző nemzetközi szervezetekben meg a nyugati kancelláriákon is zajlik a román–magyar vita a kisebbségi jogokról, beleértve a romániai magyarság helyzetét, és attól tartok, ezekben a vitákban nem mi vagyunk a nyerők. Annál is inkább, mert egy konszolidálódott – vagy csak éppen patthelyzetben levő? – EU-ban nem a nemzeti vagy kisebbségi kérdés radikális újragondolására, hanem az ilyen problémák szőnyeg alá söprésére nagyobb a hajlandóság. Ezen pedig egy megfogyatkozott tekintélyű, állandóan magyarázkodásra kényszerülő Magyarország ma sehogy sem tud változtatni.

A kilencvenes években egészen más volt a helyzet, és most nem a magyar–román viszonyra utalok elsősorban, hanem általában a volt kommunista országokban szinte mindenütt felerősödő nemzeti-nemzetiségi törekvésekre, el egészen az 1989-ben támadt ideológiai űrt kitöltő szélsőséges nacionalizmusokig. Ugyanakkor ezek az országok minél gyorsabban szerettek volna integrálódni a nyugati szervezetekbe, az Európa Tanácsba, a NATO-ba és az Európai Unióba, mert csak egy ilyen integráció szavatolhatta gazdasági és biztonságpolitikai szempontból is a demokratikus kibontakozást számukra. Nyugaton pedig ugyanígy felmérték, különösen a volt Jugoszlávia véres szétesését látva, hogy kölcsönös érdek az integrációt támogatni. Viszont az is egyértelmű volt, hogy megoldatlan konfliktusokat nem akarnak sem az Atlanti Szövetségbe, sem az Unióba bevinni, tehát ezeket lehetőleg még a belépés előtt kellett volna kezelni.

Azt mondtam az imént, hogy 1990 és 1996 között Romániában vajmi keveset mozdult előre a román–magyar viszony, de ezt a kilencvenes évek elején, minden kezdeti csalódásunk ellenére, még nem lehetett tudni, ugyanis Budapest mellett a másik B (vagyis Brüsszel, Strasbourg, Washington) irányából is folyamatos erkölcsi-politikai támogatást – vagy fogalmazzak óvatosabban: figyelmet – kapott az RMDSZ. Egymásnak adták a parlament, a kormány, a pártszékházak kilincsét az Európa Tanács jelentéstevői, ugyanis Románia kérte a felvételét ebbe az elsősorban emberjogi és kisebbségjogi problémákkal foglalkozó szervezetbe, és nyilván a felvételi kritériumok is elvben ezeknek a jogoknak a tiszteletben tartására irányultak. Meg kell mondanom, hogy hatalmas várakozással néztünk az Európa Tanácsra, holott az ET már akkor is az Európai Uniónál jóval nagyobb taglétszámú – és teljesen más jellegű – intézmény volt, utólag nézve, sem kellő ereje, sem igazán egységes álláspontja nem lehetett az etnikai kérdés rendezésével kapcsolatosan. Az is igaz, hogy Románia is, a Balkán és Kelet-Közép-Európa más országai is úgy szemlélték az Európa Tanácsot – minden bizonnyal helyesen – mint a NATO-ba és az EU-ba való belépés előszobáját. Éppen ezért mi is úgy ítéltük meg, hogy bizonyos árat Bukarest is hajlandó lenne megfizetni ezért a belépésért, csak azt volt nehéz megítélni, hogy mi ez az ár. Menet közben kiderült: az ET-nek is volt valamennyi befolyása, de nyilvánvalóan a NATO és az EU volt nagyobb hatással a demokratikus átalakulásra általában, és a kisebbségi ügyekben is segítettek valamennyit, csakhogy hamar rájöttünk, illúzió azt hinni, vannak olyan nemzetközi normák, amelyeknek segítségével értelmezhető és megoldható a helyzetünk. Ilyen normák hiányában viszont csak a forró konfliktushelyzetek kezelésére, egyfajta tűzoltásra szorítkozott az akkori, ismétlem, felfokozott nemzetközi figyelem. Az 1990 és 1995 közötti időszakot valóban a nézetkülönbségek tisztázására és a lehetséges megoldások azonosítására tett közös erőfeszítés jellemezte. Az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ) több nyilatkozatot adott ki a kisebbségi kérdésről, és 1992-ben létrehozta a Kisebbségi Főbiztos intézményét. Az első kisebbségi főbiztos Max van der Stoel volt, aki egykori holland külügyminiszterként komoly diplomáciai tapasztalattal rendelkezett. Azokban az években sokszor felkeresett minket, általában konkrét problémákat próbált tisztázni, az anyanyelvű egyetemi oktatástól a nyelvhasználatig, és egy adott pillanatban azt is elmondta nekem, hogy ő ugyan rokonszenvezik a mi törekvéseinkkel, de a megbízatása nem arról szól, hogy a kisebbségek érdekeit képviselje az EBESZ-ben, hanem inkább az EBESZ érdekeit kell érvényesítenie a kisebbségek és az államok közti vitában. Ez így szójátéknak tűnhet, de nem az. Tény viszont, hogy ugyancsak 1992-ben az ET elfogadta a Regionális és Kisebbségi Nyelvek Európai Chartáját, majd 1995-ben megszületett a Keretegyezmény a Nemzeti Kisebbségek Védelméről. Minden okunk megvolt, hogy az higgyük, nemcsak rendezni szeretné Európa – Nyugat-Európa – az etnikai kérdést kontinensünk szovjet befolyás alól kikerült országaiban, hanem azt is tudja, hogyan kell ezt csinálni, illetve ereje is lesz hozzá. Azt ugyan hamar észrevettük mi is, hogy rendkívül óvatosan nyilatkoznak nemcsak a jelentéstevők, hanem általában a diplomaták és a nyugati kormányok képviselői is, de azt gondolhattuk az elején, ez azért van, mert ők csak előhírnökei egy európai rendezésnek. Nem beszélve Washingtonról, hiszen az amerikai diplomaták európai kollégáiknál sokkal eltökéltebbnek tűntek, amikor a kisebbség és többség viszonyáról volt szó, bár azt is éreztük folyamatosan, hogy másképpen kell érvelnünk, amikor velük tárgyalunk. Amerikai megközelítésben a nyelvi jogok például egészen mást jelentettek, nem volt könnyű megmagyaráznunk, mit miért sérelmezünk.

Summa summarum: a nyugati érdeklődés ellentmondásos volt, sokszor segítőkész, máskor értetlen vagy gyanakvó, de mindenképpen nagy figyelem irányult reánk. Nemcsak itthon, hanem a párizsi, londoni vagy washingtoni külügyminisztériumban is elmondhattam, mi van velünk, és hogyan látjuk a megoldást. Mozgásban volt Európa, és mozdulni látszott a kisebbségek ügye is. De azt is tapasztalhattuk, hogy miközben határozott szándék van tőlünk nyugatabbra az etnikai viszonyok pacifikálására, megoldást mégsem kínálnak nekünk, és nemhogy az autonómia-igényre, de az ennél egyszerűbb nyelvhasználati vagy oktatási követeléseinkre is legfeljebb csak általánosságokkal válaszoltak, óvakodtak rábólintani bármilyen gyakorlati javaslatunkra. Abban merült ki ez a párbeszéd a Nyugattal, hogy igen, amiről beszélünk, valóban probléma, és valahogy meg kell oldani. De a megoldást nekünk kellett volna a románokkal kitárgyalni, és nyilván erre biztatták a románokat is, ami abban a pillanatban látványos változást ugyan nem hozott, de fontos volt mégis, hogy mindannyian elismertük: tárgyalni kell! Biztató kivétel volt az elállamosított javak restitúciója, ezt ugyanis nem tekintették a jelentéstevők sajátosan etnikai célkitűzésnek, és miután konkrét adatokkal is bizonyítottuk, hogy itt egy össztársadalmi igazságtételről van szó, mellénk is álltak. Sokkal inkább, mint akár az egyetemi oktatás, akár az anyanyelvhasználat, akár az önkormányzatiság kérdésében. Lángba borult közben a volt Jugoszlávia, és sokszor volt olyan érzésem, illúzió azt hinni, ez intő példaként arra serkenti a nyugatiakat, hogy nálunk viszont a megelőzés érdekében is radikálisan rendezni kell a helyzetet. Egyik-másik kollégánk az RMDSZ-ben ezt remélte, de azt hiszem, valójában egyfajta félelmet váltott ki a jugoszláv háború, hogy nem szabad túlzott engedményeket tenni, mert lám, hova vezet mindez. Ennek ellenére, beismerem, én is sokszor érveltem úgy, hogy éppen azért kellene Romániában megfelelő megoldásokat kínálni a magyaroknak, mert így kerülhető el a nyílt konfliktus. Holott igazság szerint azok sem vizionáltak ilyen konfliktust, akik egyébként nemigen hittek a bukaresti román–magyar párbeszédben. Ők is csak arról próbáltak meggyőzni minket, hogy a nemzetközi nyomástól többet remélhetünk, mint az itthoni politikai eszközöktől. Én magam azt gondoltam, hogy ezt a kettőt nem szabad szembeállítani, bár az is igaz, ismétlem, hogy lassan-lassan rá kellett jönnöm, segítséget kívülről igen, megoldást nem várhatunk. Ennek példájaként, akármennyire is meglepő, mindmáig egyik legfontosabb állásfoglalásunk, az Európa Tanácsnak benyújtott 1993-as Memorandum2 győzött meg. Abban az évben ugyanis már számítani lehetett Románia felvételére az Európa Tanácsba, és nekünk az volt a határozott álláspontunk, hogy a felvételre csakis azután kerülhetne sor, miután a román állam megoldja azokat a magyar követeléseket, amelyeknek teljesítése semmilyen objektív akadályba nem ütközik. Tudatában voltunk annak is természetesen, hogy mindentől függetlenül is jobb lesz nekünk, magyaroknak az Európa Tanácsban, majd a NATO-ban és az Európai Unióban, de ugyanakkor ki is akartuk használni, hogy a román politikusok is hajlandók voltak bizonyos kompromisszumokra a felvétel érdekében. Természetesen nem az Európa Tanács volt a nagy lépés, hanem később a NATO, majd az Európai Unió, de azért ez az 1993-as Memorandumunk meglehetősen nagy port vert fel itthon is, ránk esett mindenki, hogy meg akarjuk akadályozni az ország integrációját. De akkoriban hozzá voltunk szokva ehhez a hisztérikus politikai élethez, az volt a fontos, hogy az augusztusban Catherine Lalumière-hez, az Európa Tanács főtitkárához eljuttatott dokumentumnak hatása volt: Romániát felvették ugyan ősszel az ET-be, de a felvételi határozatba gyakorlatilag mind bekerültek a feltételeink valamilyen formában. Tehát egy jelentős európai szervezet hivatalosan magáévá tette álláspontunkat. Ezt akkor jelentős sikernek tartottuk, és ma is így látom, viszont hamarosan arra is rá kellett jönnünk, hogy ettől még nem oldódtak meg a Memorandumban felsorolt problémák. Azokat nekünk kellett megoldani a rákövetkező években, valójában csak 1996-tól kezdődően, amikor az RMDSZ kormányzásra vállalkozott. Azelőtt csak egy-két általános célkitűzés teljesült, illetve néhány egyértelműen diszkriminatív intézkedésnek tudtuk elejét venni az ET-határozatra is hivatkozva. Ezért mondtam azt az imént, hogy első igazán visszhangos nemzetközi fellépésünk egyszerre volt nagy eredmény és nagy figyelmeztetés is, miszerint alapjában véve nekünk kell rendeznünk itt Romániában a román-magyar viszonyt. De a Memorandumból a részletes helyzetelemzés után előterjesztett tizenöt pontos igénylistát talán érdemes idéznem majdnem három évtized múltán is, mert látható belőle, hogy majdnem mindegyiket sikerült azóta megoldanunk (azt sem árt megfigyelni, hogy a sajátos magyar problémák mellett az egész romániai demokráciát érintő általános célokat is megfogalmaztunk, aminek persze taktikai magyarázata is van, de nem csak):

„[…] Jogállamiság és demokrácia csak ott alakulhat ki, ahol minden egyén és minden közösség egyenlő jogokat élvez. A kisebbségi jogokat korlátozó, felsorolt jogszabályok megváltoztatása elengedhetetlen feltétele a romániai magyarság számára elfogadható megoldásnak, a demokratikus román állam keretében közösségünk belső önrendelkezési joga biztosításának.

Fontosnak tartjuk és igényeljük:

1. a politikai pártok arányos költségvetési támogatásának törvény általi biztosítását;

2. a sajtószabadság és a közszolgálati média függetlenségének törvény általi szavatolását;

3. a helyi közösségek és közigazgatás anyagi függetlenségének megteremtését, megfelelő költségvetési törvény elfogadását;

4. a magántulajdon sérthetetlenségének alkotmányos biztosítását;

5. a piacgazdaság működését meghatározó törvényes keretek mielőbbi megteremtését;

6. a nemzeti kisebbségek államalkotó tényezőként való elismerését, az állampolgárok közötti egyenlőség alkotmányos elvének tényleges megvalósításaként;

7. a nemzeti kisebbségekkel szembeni pozitív diszkrimináció elvének jogi biztosítását az elfogadott nemzetközi egyezmények szellemében;

8. az Európa Tanács 1201-es és 1203-as ajánlásainak figyelembevételével a nemzeti kisebbségek helyzetét általánosan szabályozó törvény elfogadását, amely biztosítja jogukat nyelvi, kulturális, vallási önazonosságuk megőrzéséhez, fejlesztéséhez;

9. olyan államhatalmi struktúra – minisztérium; államtitkárság – létrehozását, amelynek feladata a kisebbségi intézményhálózat felügyelete, kisebbségi irányítás alatt;

10. a nemzeti kisebbségek anyanyelvének szabad használatát a magán- és közéletben, a többnyelvű feliratok helyzetének megnyugtató szabályozását;

11. olyan oktatási törvény megalkotását, amely szavatolja az önálló, kisebbségek által irányított anyanyelvű iskolahálózat kiépítését minden szinten és formában;

12. az anyanemzettel való szabad kapcsolattartás és információcsere biztosítását a Romániában élő kisebbségek számára;

13. a jogtalanul elkobzott egyházi javak teljes mértékű visszaszolgáltatását;

14. a politikai okokból államosított, kisajátított és elkobzott magántulajdonok visszaszolgáltatását vagy az érintett személyek méltányos kárpótlását;

- Igényeljük, hogy Románia aláírja és ratifikálja az Európa Tanács okmányait, elsősorban:

- az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságjogok Európai Egységokmányát és kiegészítő jegyzőkönyveit,

- az Önkormányzatokról szóló Európai Chartát és a Regionális és Kisebbségi Nyelvek Európai Chartáját.

Állásfoglalásunkban, miként rendre jeleztük, az európai normarendszert vettük alapul; meggyőződésünk, hogy figyelembevétele, Románia jogrendjébe való beépítése elősegíti az ország bekapcsolódását az európai integrációs folyamatokba, növelvén a térség stabilitását. Ily módon egy demokratikus értékekkel rendelkező új tagállam az Európa Tanács tekintélyét növeli.”

Mivel magyarázható az ellentmondás, hogy miközben tagadhatatlanul rendezni akarták a balkáni és kelet-közép-európai etnikai viszonyokat, és ebbe láthatóan nagy energiát fektettek a nemzetközi intézmények, sőt, a nem kormányzati civil szervezetek is, ugyanakkor sokkal bizonytalanabbak voltak, amikor a gyakorlati megoldásokról kellett nyilatkozni? Ma már teljesen nyilvánvaló, Európában nem volt, nem lehetett konszenzus azzal kapcsolatosan, hogy például a kisebbségi nyelvhasználatot miként kell szabályozni, és milyen feltételeknek kell teljesülniük, hogy ne csak lehetséges, hanem kötelező is legyen a két- vagy többnyelvű feliratozás. Országonként változott ez régebben is. Lehet példát találni, húsz vagy harminc, esetleg ötven százalékra is, már ahol egyáltalán van ilyen rendelkezés, mert sokfelé nincsen. Nem csoda, ha szintén a kilencvenes években számtalanszor hallottam vezető román politikusoktól, amikor együtt találkoztunk egy-egy nyugati küldöttséggel, és szóba került a kisebbségi kérdés, hogy ami jó Európának, az jó Romániának is. Meggyőződéssel mondták ezt, hiszen tudták, hogy Európának nincsen közös kisebbségpolitikája, még normái sincsenek, legfeljebb elvei, hogy nem szabad negatívan diszkriminálni sem egyéneket, sem csoportokat. Viszont az úgynevezett pozitív diszkrimináció elvét már nem minden EU-tagállam fogadta el. Az említett találkozókon természetesen mi is éltünk az Európa-érvvel, mindahányszor azt mondtuk, hogy nekünk is megfelel az európai gyakorlat, nem akarunk többet, és amikor rákérdeztek, a finnországi svédeket vagy a dél-tiroli németeket említettük leggyakrabban. Mi sem tudtunk egy általános európai normára hivatkozni, és ilyenkor kiderült, ki-ki mást ért Európán, mintha nem ugyanabba az európai közösségbe igyekeznénk mindannyian. Máig küszködnek az EU kisebbségi közösségei ezzel a nagyon is különböző Európa-értelmezéssel, és minden bizonnyal a közös európai ház jövője nagy mértékben múlik azon, hogy a nyelvi és kulturális különbözőséget sikerül-e nemcsak az államok, hanem a hagyományos régiók szintjén is elfogadtatni. Több aláírásgyűjtésre is sor került mostanában, hogy változtasson eddigi politikáján az EU, vagyis legyenek kötelező kisebbségjogi normái. A legvisszhangosabb ebből a szempontból az RMDSZ által indított európai kisebbségvédelmi kezdeményezés, a Minority SafePack, de, őszintén szólva, nagyon kevés az esély egyelőre olyan normarendszert kidolgozni, amely többet kínál, mondjuk, a romániai magyar közösségnek, mint amennyi ma is benne van a román törvényekben vagy magában az alkotmányban. Ugyanis ehhez egyet kellene érteniük olyan tagállamoknak, mint a ma is nemzetállami szemléletű Franciaország vagy Görögország, amely nem ismeri el a nemzeti kisebbségek létét sem a maga területén, illetve az ugyancsak EU-tag Németországnak, Belgiumnak, Finnországnak vagy Olaszországnak, amelyek ebben a kérdésben sokkal közelebb állnak hozzánk. De ma már a közvetlenül érintett Romániának, Bulgáriának vagy Szlovákiának is szavaznia kell erről. Ezeket a különbségeket nehéz lesz a közeljövőben áthidalni. Hiszen a szubszidiaritás elve például ma is hangsúlyosan szerepel az uniós dokumentumokban, de nem igazán érvényesül a gyakorlatban. Amikor 1996–97 körül a csatlakozásra készülve Románia intenzíven nekifogott a maga intézményeit a brüsszeli követelményekhez igazítani vagy új intézményeket létrehozni, egyik napról a másikra kialakították a gazdasági fejlesztési régiókat, meglehetősen „lebutított” kritériumok szerint, elsősorban a két és három millió közti lakosságszámot véve figyelembe régiónként. Azzal nyugtatgattak mindenkit a brüsszeli bürokraták, hogy ezek tulajdonképpen csak statisztikai régiók lesznek. Hamar kiderült, hogy az uniós alapok elég nagy részéért ezeken a régiókon belül kell pályázni. Nyolc ilyen gazdasági fejlesztési régió jött létre, a Központi régióhoz tartozik Brassó, Kovászna, Hargita, Maros, Szeben, Fehér, és a székhelye Gyulafehérváron van. Utána többször is próbáltuk meggyőzni Brüsszelt, hogy ezek a régiók nem alkalmasak közös gazdaságfejlesztési stratégiák kidolgozására, kisebb, összetartóbb régiókra lenne szükség, és figyelembe kellene venni a földrajzi és etnikai szempontokat is, de mostanáig nem változott semmi. Ehhez valószínűleg teljes konszenzus kellene a romániai politikában, vállalva egyfajta konfrontációt is Brüsszellel, márpedig ez egyelőre nem valószínű. Pedig a mi esetünkben egy Maros, Hargita, Kovászna megyékből álló régió tényleg sokkal jobban működött volna, mint ahogy az is képtelenség, hogy délen Vrancea és Konstanca megye ugyanabban a gazdasági fejlesztési régióban van. Ugyanilyen értetlenséggel fogadták erdélyi infrastruktúra-fejlesztési elképzeléseinket, hiába tárgyaltunk annak idején többször is az EU romániai „nagykövetével”, Jonathan Scheele-vel, tulajdonképpen semmilyen támogatást nem kaptunk tőle, de szerencsére, sikerült meggyőznünk a Năstase-kormányt az észak-erdélyi autópálya fontosságáról. Látszólag gazdaságpolitikai kérdések ezek, de az ilyen példákkal bizonyítható, hogy a kisebbségpolitika a gazdaságtól sohasem választható el, és már az is nagy eredmény lenne, ha ezt Brüsszellel meg tudnánk értetni.

A másik akadálya az egységes kisebbségjogi normák kialakításának maga a kisebbségfogalom tisztázatlansága. Nyugaton – és nem csak ott – nehezen tudják megkülönböztetni a nemrég bevándorolt, más nyelvű, más kultúrájú közösségeket az őshonos kisebbségektől, és ezért inkább nem foglalkoznak mélyrehatóan ezzel a problémával. A mi válaszunk erre mindig egyszerű volt, valamiféle időbeliséggel vagy történetiséggel érveltünk, de készséggel elismerem, hogy más megközelítésben ez önmagában nem elégséges a különbségtételhez. Ezer év? Ötszáz év? Száz év? Ötven év? Mennyi kell ahhoz, hogy egy etnikumot őshonosnak tekintsünk? Ennél talán hatásosabb volt az az érv, hogy államalkotó közösségekről van szó, vagyis olyan kisebbségekről, amelyek például akkor is itt voltak, amikor a mai román állam létrejött, de ennek ellenére nem kapták meg az őket megillető „alapítói” jogokat. Emberjogi megközelítésben persze ez a kritérium is támadható, hiszen ellentmond annak, hogy bizonyos jogok mindenkit megilletnek. Máig ezt látom mégis egy olyan kiindulópontnak, ami segíthet, hogy végre valahára elkezdődjék a közös európai normák kialakítása.

Addig is nem ártana visszatérni, legalább az elmaradt konklúziók megfogalmazása végett, ahhoz az 1993-as esztendőhöz, amely számunkra mindenképpen a Memorandum éve, de ez része volt egy olyan általános erőfeszítésnek, ami akkor csak azért nem hozott gyökeres változást, mert amikor valamennyire lecsendesedtek az indulatok, hamarjában lezárták vagy inkább abbahagyták az egész folyamatot. Annak az időszaknak a tanulságai ma is fontosak lehetnek. 1993 júniusában került sor Koppenhágában arra a konferenciára, ahol végül is eldőlt, hogy az Európai Unió megnyitja a „közös európai ház” kapuit a volt szocialista országok előtt, vagyis győztek a bővítéspártiak, viszont ezt a kapunyitást nagyon pontos feltételekhez kötötték. Mindjárt a legelső csatlakozási kritérium „a demokráciát, a jogállam és az emberi jogok érvényesülését garantáló intézmények stabilitása, a kisebbségi jogok tiszteletben tartása és védelme”, és ezt a feltételt, akárcsak az utána következőket, természetesen még a belépés előtt kellett volna teljesíteni. De mit is érthettek „a kisebbségi jogok tiszteletben tartásán és védelmén” azok a nyugati vezetők, akik egyébként nagyon is különbözőképpen látták az etnikai közösségek helyét, szerepét, jogait saját országukban? Közös normák nélkül mit is lehetett valójában számonkérni az általános demokratikus elvek és az emberi jogok betartása mellett? A demokrácia nyilván a kisebbségeknek is fontos volt, de identitásuk védelméhez nem volt elegendő. Ehhez kellett az úgynevezett Európai Stabilitási Egyezmény koncepciója, más néven a Balladur-terv. Édouard Balladur francia miniszterelnök Párizsban, beiktatásakor már bemutatta elképzelését, és aztán a koppenhágai tanácskozás résztvevői is egyetértettek vele. Még abban az évben több megbeszélés is volt az EU-ban erről. A Balladur-terv felügyeletére az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezetet kérték fel. Az eredeti cél, az európai stabilitás magától értetődően nemcsak a bővítési folyamat megkönnyítésére szolgált, hanem általános biztonsági érdek is volt. Nem akarok most elveszni a részletekben, 1994 májusában sor került a nyitókonferenciára, aztán 1995 márciusában meg is született a Stabilitási Egyezmény, amit mára már úgyszólván belepett a por. Pedig a határok sérthetetlenségét és a kisebbségi kérdés megoldását bizonyos értelemben egybekapcsolta az a tervezet, és ahhoz az alapgondolathoz ma is vissza kellene térnie az EU-nak, hogy a stabilitás egyik feltétele a kisebbségi jogok biztosítása. Meg kellene nyitni – pontosabban: újrakezdeni – a sebbel-lobbal lezárt folyamatot, de azzal a céllal, hogy ne csak politikai nyilatkozatok, hanem konkrét megoldások is szülessenek. Ehhez három fontos elvet mindenképpen figyelembe kellene venni: 1. Amint azt a neve is mutatta, a Stabilitási Egyezmény tervezete szerint nemcsak a határkérdés, hanem az államokon belüli többség-kisebbség viszony is stabilitási, tehát biztonsági probléma, és ez ma is így van. 2. Az etnikai-nemzeti identitás megőrzéséhez és megéléséhez minden esetben sajátos módon kell közelíteni, ehhez pedig kétoldali tárgyalásokra van szükség, és az így kialakított megoldásokat is kétoldali egyezségekben kell rögzíteni. 3. Ezeket a megállapodásokat közös európai rendszerbe kell foglalni, és ezáltal nemzetközi garanciákat kell teremteni a végrehajtásukhoz.

Úgy vélem, ma sem lehetne ennél jobb koncepciót kitalálni, ugyanis a tervezetben benne volt annak az ellentmondásnak a feloldása, amely máig lebénítja Brüsszelt, amikor kisebbségi ügyekről van szó. Az általános elvek és a sajátos megoldások közti disszonanciára gondolok. A közös normákhoz szerintem a Velencei Bizottság eddigi döntései kellő alapot adhatnának, elegendő lenne ezeket rendszerezni, emellett pedig valamiféle módszertant kellene kidolgozni, és létrehozni az ehhez rendelt intézményeket, mert egyébként az államokon belül, illetve államközi tárgyalásokkal kell a problémákat rendezni, és ehhez Brüsszelnek csak kötelező menetrendet kellene megállapítania, majd később az egyezségeket jóváhagynia és a végrehajtást felügyelnie.

A Balladur-tervtől sokat vártunk annak idején, és csalódnunk kellett, pedig a koncepció nagyon is ígéretes volt, viszont hamar kiderült, hogy egyrészt Brüsszel is sietteti az alapszerződéseket, másrészt a tárgyalóasztalhoz ültetett államok is attól féltek, elvétik a belépést az EU-ba, ha húzzák az időt. Még így sem született meg időben például a román–magyar alapszerződés, és 1995 márciusában az utolsó pillanatig bizonytalan volt, hogy Magyarország aláírja-e az Európai Stabilitási Egyezményt. Végül is mindenki aláírta, aztán 1996 őszén meglett az alapszerződés is, de mi nem értettünk egyet vele, én nem is vettem részt az aláírási ünnepségen Temesváron, mert a kollektív jogokkal, vagyis az autonómia lehetőségét a román fél nem fogadta el, és ezt különvéleményben meg is fogalmazta. Látszólag erős csereérték lett volna a kisebbségi jogok minél kiterjedtebb érvényesítéséhez a határok sérthetetlenségének elismerése, de akkor már mindenki tudta, hogy kivéve a Nyugat-Balkánon, tehát a volt Jugoszláviában függőben maradt néhány kérdést, elsősorban Koszovó helyzetét, másutt határmódosításról nem lehet szó. Az igazi csereérték a NATO-ba és az EU-ba való felvétel kellett volna hogy legyen, de ezt egy idő után már Brüsszel sem így tekintette, hiszen nem volt, nem lehetett stratégiája egy európai normarendszer kidolgozásához és érvényesítéséhez. Talán a Balladur-terv volt az utolsó olyan jelentős EU-döntés, amely a regionális sajátosságokat a maguk helyén próbálta kezelni.

Persze az sem teljesen igaz, hogy Európa bábeli multikulturalizmusát nem lehet közös szabályrendszerbe foglalni. Hiszen az EU-nak ma is huszonnégy hivatalos nyelve van, amihez hatalmas apparátus, tolmácsok és fordítók serege és ennek megfelelő költségvetés szükségeltetik. Ez a nyelvi sokszínűség a legnagyobb és legkisebb tagállam közti egyenlőségről szól alapjában véve, miközben vannak azért egyenlők és egyenlőbbek, vagyis az elterjedtebb nyelveket – angol, német, francia stb. –, az Európai Parlament bizottsági ülésein is használják, míg az összes huszonnégyet csak a plenárison. De valamilyen általános normát mégis ki lehetne dolgozni a kisebbségek számára is, nemcsak a Keretegyezményhez hasonló elvi dokumentumok szintjén, hanem konkrét arányokkal, adatokkal is számolva, és mindezt minimumnak tekintve. Ugyanakkor viszont az EU-nak azt is ki kellene kényszerítenie, hogy Európának ebben a részében valamilyen formában folytatódjék az a párbeszéd, amely az Európai Stabilitási Egyezmény 1995-ös elsietett elfogadásával tulajdonképpen félbemaradt. Mert egyébként a kecskét a káposztával összebékíteni lehetetlen, és minden kezdeményezés kudarcra van ítélve, ami olyan európai közös nevezőt akar kialakítani, hogy abba egyformán beleférjenek spanyolországi katalánok, franciaországi bretonok, bulgáriai törökök vagy romániai magyarok. Az Európai Unió persze már így is sok változást hozott nekünk, és az idei koronavírus-járvány, azt hiszem, mindannyiunkat ráébresztett, hogy mit is jelenthet – az identitárius célok szempontjából is – a szabad mozgás, a határok teljes átjárhatósága, az akadálytalan kulturális csere. Tehát a csatlakozás mérlege a mi esetünkben is egyértelműen pozitív. Azt is mondhatnám, hogy nincsen más járható út a kisebbségek számára, mint a közös európai út, de a metaforát kiegészítve: egyelőre még félúton vagyunk, sőt, a Brexit bizonyítja, hogy a nemzetek, etnikumok, nyelvek, kultúrák közti feszültség akár el is akaszthatja az európai építkezést, és ezt mindenképpen el kellene kerülni.

(2020. augusztus)

Jegyzetek

2 Markó Béla szövetségi elnök, Takács Csaba ügyvezető elnök: A Romániai Magyar Demokrata Szövetség Memoranduma Románia felvételéről az Európa Tanácsba, Kolozsvár, 1993. augusztus 26., in Húszéves az RMDSZ. Kiadja az RMDSZ Elnöki Hivatala és Ügyvezető Elnöksége, Kolozsvár, 2009.

A kötet írásainak eredeti megjelenési helye

Kegyelmi állapot – Mérce, 2019. december 15.

„Költő az legyen, mi népe” – Elhangzott Budapesten 2017. április 13-án a Politikatörténeti Intézetben A kisebbségi lét politikája, szelleme és etikája c. konferencián. Megjelent: Múltunk, 2017/4.

Népviselet és tornacipő – Korunk, 2017/4.

Beszélgetni régi görögökkel – Bárka online, 2017. április 30.

Sixtusi szekerek – Bárka online, 2017. május 29.

Megtapsolni Hitlert? – Bárka online, 2017. június 26.

Gyorsabban, magasabbra, erősebben – Bárka online, 2017. augusztus 21.

Katalán példázat – Transindex, 2017. október 4. (Katalán tanulságok címmel)

Kész regény – Eső, 2017/4.

A tyúkszemvédelemről – Bárka online, 2017. november 13. (Katonabakancs és tyúkszemvédelem címmel);

Tradíció vagy modernizáció? – Elhangzott 2017. november 24-én Budapesten a Petőfi Irodalmi Múzeumban Az erdélyi magyar szellemi élet a 21. században c. konferencián. Megjelent: Székelyföld, 2018/2.

A román király – Transindex, 2017. december 13.

Jobb felől üt, bal felől üt – Mozgó Világ, 2018/1.

A próbálkozások folytatása – Élet és Irodalom, 2018. január 12.

Korcs Európa – Bárka online, 2018. január 15.

A történetíró bátorsága – Alföld, 2018/2.

„Semmilyen aggodalom nem fölösleges” – Tiszatáj, 2018/2.

A krimi sem a régi – Bárka online, 2018. március 19.

Százezer könyv – Elhangzott 2018. május 10-én a Kolozsvári Könyvhét megnyitóján. Megjelent: Helikon, 2018. június 10.

Tornyok a vízben – Élet és Irodalom, 2018. június 1.

Visszajáró történelem – Mozgó Világ, 2018/6.

Kántor–Láng – Forrás, 2018/6.

Populista komédia – Transindex, 2018. július 18.

Pan professzor Európája – Angolul megjelent a nyolcvanéves Cristoph Pan születésnapjára egy berlini kétnyelvű folyóiratban: European Journal of Minority Studies / Europäisches Journal für Minderheitenfragen, 2018/3-4. Magyarul: Székelyföld, 2019/3.

Multikulturális esélyek – Megjelent magyarul és románul az Echinox 50 c. kötetben, Editura Şcoala Ardeleană, Kolozsvár, 2018.

Kevesebb himnusz, kevesebb demokrácia – Mozgó Világ, 2018/9.

Rakoncátlan népakarat – Élet és Irodalom, 2018. október 31.

Befejezetlen történetünk – Alföld, 2018/11.

Az etnikai csapda – Élet és Irodalom, 2018. december 19.

Ami nem hangzott el Bukarestben – Élet és Irodalom, 2019. február 1.

Nemzedéki számháború – Megjelent a ±30 (Esszék a közelmúltról és a közeljövőről) c. kötetben, Napvilág Kiadó, Budapest, 2019.

Leárazott értelmiség – Élet és Irodalom, 2019. március 14.

Koppányos történetünk – Élet és Irodalom, 2019. április 5.

Miért jó, ha rossz? – Élet és Irodalom, 2019. május 31.

Halottak háborúja – Transindex, 2019. június 8.

Feledékeny emlékezetpolitika – Mozgó Világ, 2019/7–8.

A visszasírt kudarc – Élet és Irodalom, 2019. szeptember 20.

Demokratikus rosszhiszeműség – Transindex, 2019. október 21.

Értelmiségiek az emelvényen – Megjelent románul a volt államfőt közöntő kötetben: Emil Constantinescu 80 – Om de ştiinţă, om de stat. Mărturii [Emil Constantinescu 80 – Tudós és államférfi. Vallomások]. 2019. november, magyarul a Transindexen (Sic transit… címmel), 2019. november 17.

Szerpentin a Kárpátokban – Népszava, 2019. december 7.

Hogyan váltsuk rendszerünket? – Korunk, 2019/12.

Kinek a népe? – Transindex, 2020. január 31.

Zsarnokra várva – Népszava, 2020. február 1.

Az erdőn túli lét – Elhangzott Budapesten a MÜPÁ-ban 2020. február 6-án egy Dsida-műsor bevezetőjeként. Megjelent: Eső, 2020/1.

Egy botcsinálta tankönyvíró emlékeiből – Élet és Irodalom, 2020. március 6.

Miért éppen Marosvásárhelyen? – Transindex, 2020. március 17.

Vírus előtt, vírus után – Transindex, 2020. április 1.

Korhatár – Látó blog, 2020. április 8.

A jövő század most van – Megjelent a Vírus után a világ c. kötetben, Noran Libro Kiadó és Szépírók Társasága, Budapest, 2020.

Az emlékezés etikája – Élet és Irodalom, 2020. április 17.

Áthallástól áthallásig – Látó blog. 2020. április 22.

A kerítésen belül – Litera, 2020. május 1.

Önfeljelentés – Transindex, 2020. május 4.

Hát egy magyar mennyit ér? – Népszava, 2020. május 16.

Több Európa, kevesebb Trianon – Szombat, 2020/6.

Az Európai Unió esete a kisebbségekkel – Korunk, 2020/8.

Visszaeső Románia – Népszava, 2020. augusztus 8.

Trianoni igekötők – Litera, 2020. szeptember 11.

Honnan jövünk? – Elhangzott 2020. szeptember 26-án a gyergyószárhegyi Írótáborban a Fiatal irodalom a rendszerváltás utáni években c. konferencián.

A szép és a trágár – Kortárs, 2020/10.

Reménykedő Marosvásárhely – Népszava, 2020. október 10.

A szomszéd ház – Megjelent románul egy bukaresti folyóiratban: Revista de Traduceri Literare/60–62.

Centenáriumi tanulságok – Népszava, 2020. december 5.

Bethlen Gábor a főtéren – Népszava, 2021. január 16.

Nacionalistákról és irredentákról – Korunk, 2021/3.

Enyhe hőemelkedés – Népszava, 2021. március 20.

Kint vagy bent? – Mozgó Világ, 2021/5.

Irodalom a járvány idején – Újvárad, 2021/4.

Egy levelezőlap margójára – Újhét blog, 2021. május 23.

Kenyér, fecske, könyv – Elhangzott 2021. június 3-án a Kolozsvári Könyvhét megnyitóján, megjelent a Helikon 2021. június 10-i számában.

Kultúrharc román módra – Népszava, 2021. június 5.

Elkártyázott tolerancia – Népszava, 2021. július 31.

Tartalom

Kegyelmi állapot

Előszó helyett

„Költő az legyen, mi népe”

Értelmiségi stratégiák 1989 előtt és után

Népviselet és tornacipő

Miért nincs világhír, ha van

Beszélgetni régi görögökkel

Sixtusi szekerek

Megtapsolni Hitlert?

Gyorsabban, magasabbra, erősebben

Katalán példázat

Kész regény

A tyúkszemvédelemről

Tradíció vagy modernizáció?

Katalán rögeszméim

A román király

Jobb felől üt, bal felől üt

A próbálkozások folytatása

Korcs Európa

A történetíró bátorsága

„Semmilyen aggodalom nem fölösleges”

A krimi sem a régi

Százezer könyv

Tornyok a vízben

Erdélyi valóságirodalom

Visszajáró történelem

Kántor–Láng

Erdélyi polgárok

Populista komédia

Pan Professzor Európája

Cristoph Pan nyolcvanadik születésnapjára

Multikulturális esélyek

Kevesebb himnusz, kevesebb demokrácia

Szubjektív vázlat az új nacionalizmusról

Rakoncátlan népakarat

Referendum után

Befejezetlen történetünk

Az etnikai csapda

Ami nem hangzott el Bukarestben

Nemzedéki számháború

Hatvannyolcasok és kilencvenesek

Leárazott értelmiség

Koppányos történetünk

Az uniós választások tétje

Miért jó, ha rossz?

Európa a választások után

Halottak háborúja

Feledékeny emlékezetpolitika

A visszasírt kudarc

Nagy-Britanniától Úzvölgyéig

Demokratikus rosszhiszeműség

Értelmiségiek az emelvényen

Emil Constantinescu nyolcvanéves

Szerpentin a Kárpátokban

Hogyan váltsuk rendszerünket?

A romániai rendszerváltás egy-két tanulsága

Kinek a népe?

Zsarnokra várva

Az erdőn túli lét

Dsida-olvasatok

Egy botcsinálta tankönyvíró emlékeiből

Miért éppen Marosvásárhelyen?

Vírus előtt, vírus után

Korhatár

A jövő század most van

Az emlékezés etikája

Áthallástól áthallásig

A kerítésen belül

Válaszok a Litera kérdéseire

Önfeljelentés

RMDSZ és társai

Hát egy magyar mennyit ér?

Több Európa, kevesebb Trianon

Az Európai Unió esete a kisebbségekkel

A Balladur-tervtől a kisebbségvédelmi csomagig

Visszaeső Románia

Trianoni igekötők

Honnan jövünk?

Fiatal irodalom a rendszerváltás előtt

A szép és a trágár

Reménykedő Marosvásárhely

A szomszéd ház

Centenáriumi tanulságok

Bethlen Gábor a főtéren

Nacionalistákról és irredentákról

Csapody Miklós különös emlékirata

Enyhe hőemelkedés

Kint vagy bent?

Európai alternatívák

Irodalom a járvány idején

Egy levelezőlap margójára

Kenyér, fecske, könyv

Kultúrharc román módra

Elkártyázott tolerancia

Jegyzetek

A kötet írásainak eredeti megjelenési helye

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 324 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence