Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 12.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Franz Kafka: Der Prozeß. Suhrkamp Verlag, Berlin, 2000.

Fordította Györffy Miklós

A német kiadáshoz a jegyzeteket írta Heribert Kuhn

Hungarian translation © Györffy Miklós, 2002, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Olvasószerkesztő: Darida Benedek

Műszaki szerkesztő: Szász Julianna

Borítóterv: Szabó Levente

ISBN 978-963-656-042-3

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ FEJEZET

Letartóztatás – Beszélgetés Grubachnéval – Majd Bürstner kisasszony

Valaki megrágalmazhatta Josef K.-t, mert bár semmi rosszat nem tett, egy reggel letartóztatták. Szállásadónőjének, Grubachnénak a szakácsnője, aki nyolc óra tájban minden nap behozta a reggelijét, most nem jött. Ez még sohasem történt meg. K. egy kis ideig várt még, párnájáról a szemközt lakó vénasszonyt nézte, aki tőle igen szokatlan kíváncsisággal figyelte őt, de aztán, egyszerre érezve megütközést és éhséget, csöngetett. Azonnal kopogtak, és belépett egy férfi, akit K. még sohasem látott ebben a lakásban. Karcsú, de mégis keménykötésű férfi volt, szorosan a testéhez simuló, fekete ruhát viselt, amely az úti öltönyökhöz hasonlóan különféle hajtásokkal, zsebekkel, csatokkal, gombokkal és egy övvel volt ellátva, és ennek folytán, bár nem lehetett tudni, mindez mire való, igen praktikusnak látszott. – Ön kicsoda? – kérdezte K., és félig már fel is ült az ágyban. A férfi azonban elsiklott a kérdés fölött, mintha a megjelenését szó nélkül tudomásul kellene venni, és csak annyit mondott: – Csengetett? – Anna hozza be a reggelimet – mondta K., és próbált rájönni, egyelőre csendben figyelve és gondolkodva, ki lehet ez a férfi. De az nem hagyta magát sokáig méregetni, hanem az ajtóhoz lépett, kinyitotta résnyire, és kiszólt valakinek, aki nyilván közvetlenül az ajtó mögött állt: – Azt akarja, hogy Anna hozza be a reggelijét. – Vihogás hallatszott a szomszéd szobából, hangzása alapján nem lehetett biztosan megítélni, nem több személytől ered-e. Bár az idegen férfi nem tudhatott meg ebből semmit, amit ne tudott volna már eddig, most mégis olyan hangon fordult K.-hoz, mintha jelentést tenne neki: – Lehetetlen. – Hát ez nagyon érdekes – mondta K., kiugrott az ágyból, és felrántotta a nadrágját. – Látni akarom, miféle alakok azok ott, a szomszéd szobában, és hogy Grubachné milyen magyarázatot ad erre a zaklatásra. – Rögtön eszébe jutott ugyan, hogy ezt nem kellett volna fennhangon kimondania, és hogy ezáltal bizonyos fokig elismerte az idegen felügyeleti jogát, de úgy érezte, ez most nem fontos. Az idegen mégis így fogta fel a dolgot, mert azt kérdezte: – Nem óhajt inkább itt maradni? – Sem itt maradni nem óhajtok, sem szóba állni önnel, amíg be nem mutatkozik. – Én jót akartam – mondta az idegen, és most önként kinyitotta az ajtót. A szomszéd szobában, ahová K. lassabban lépett be, mint ahogy akart volna, első pillantásra minden ugyanúgy festett, mint előző este. Grubachné szalonja volt ez, amely bútorokkal, takarókkal, porcelánnal és fotográfiákkal volt telizsúfolva, ma azonban mintha egy kicsit több hely lett volna benne, mint máskor, bár ez nem tűnt fel rögtön, már csak azért sem, mert a fő változást egy férfi jelenléte okozta, aki a nyitott ablaknál ült egy könyvvel a kezében, és most fölnézett belőle: – A szobájában kellett volna maradnia! Franz nem mondta önnek? – Jó, de mit akarnak? – kérdezte K, és az új ismerősről előbb a Franznak nevezettre nézett, aki még mindig az ajtóban állt, majd vissza a másikra. A nyitott ablakon át megint látni lehetett a vénasszonyt, aki igazi aggkori kíváncsisággal lépett a most szemközt eső ablakba, hogy továbbra is mindent láthasson. – Grubachnéval akarok… – mondta K., és bár a két férfi messze állt tőle, olyan mozdulatot tett, mintha ki akarná tépni magát közülük, és ment volna tovább. – Nem lehet – mondta az ablaknál ülő férfi, egy asztalkára dobta a könyvet, és felállt. – Nem mehet el, hiszen le van tartóztatva. – Úgy látszik, valóban – mondta K. – De vajon miért? – kérdezte aztán. – Mi nem vagyunk illetékesek, hogy ezt közöljük önnel. Menjen a szobájába, és várakozzon. Az eljárás most már úgyis megindult, és idejében meg fog tudni mindent. Túllépem hatáskörömet, ha ilyen barátságosan beszélek önnel. De remélem, nem hallja senki más, csak Franz, aki maga is minden előírást áthág azzal, hogy ilyen barátságos önhöz. Ha továbbra is olyan szerencséje lesz, mint az őrei kijelölésekor, akkor bizakodhat. – K. le akart ülni, de ekkor észrevette, hogy nincs más ülőalkalmatosság az egész szobában, mint az ablaknál lévő karosszék. – Majd belátja még, mennyire így van mindez – mondta Franz, és a másik férfival együtt megindult K. felé. Különösen az utóbbi magasodott jóval K. fölé, és többször vállon veregette őt. Mind a ketten K. hálóingét mustrálták, és közölték vele, hogy most majd sokkal ócskább ingbe kell bújnia, de amint egyéb fehérneműit, ezt az ingét is megőrzik, és ha ügye kedvezően végződne, visszakapja tőlük. – Jobb, ha nekünk adja le a holmiját, s nem a raktárnak – mondták –, mert a raktárban gyakori a hűtlen kezelés, azonkívül pedig ott bizonyos idő elteltével amúgy is eladnak minden holmit, tekintet nélkül arra, hogy a vonatkozó eljárás véget ért-e, vagy sem. És milyen soká tartanak az efféle perek, főleg az utóbbi időben! Végül ugyan megkapná a raktártól a vételárat, de ez az összeg először is már eleve igen csekély, mert eladáskor nem az ajánlat nagysága dönt, hanem a megvesztegetés mértéke, azonkívül tapasztalat szerint tovább csökkennek ezek a vételárak azáltal, hogy kézről kézre és évről évre továbbadódnak. – K. alig figyelt e fejtegetésre, nem sokra becsülte azt a jogát, hogy talán még rendelkezhet a holmijával, sokkal fontosabb volt számára, hogy tisztába jöjjön helyzetével; de ezeknek az embereknek a jelenlétében még gondolkodni sem tudott, a második őr – hiszen mások, mint őrök nem lehettek – folyton böködte a hasával, forma szerint barátságosan, de ha fölnézett rá, a kövér testéhez egyáltalán nem illő, száraz, csontos arcot, vaskos, ferde orrot pillantott meg, és azt látta, hogy ez az arc az ő feje fölött érintkezik a másik őrrel. Miféle emberek ezek? Miről beszélnek? Milyen hatóságot képviselnek? K. elvégre jogállamban él, mindenütt béke honol, minden törvény érvényben van, ki merészel rátörni a lakásában? Mindig hajlamos volt rá, hogy a lehető legkönnyedébben vegyen mindent, a legrosszabbat csak akkor higgye el, ha a legrosszabb bekövetkezett, ne gondoskodjon a jövőről, még akkor sem, ha fenyegetőek a kilátások. De most úgy érezte, hogy ez nem helyénvaló, tekinthetné ugyan tréfának az egészet, otromba tréfának, amelyet ismeretlen okból, talán mert ma van a harmincadik születésnapja, a bankbéli kollégái űznek vele, ez természetesen lehetséges, talán csak az őrök arcába kellene nevetnie valahogyan, és erre ők is elnevetnék magukat, talán küldöncök a sarokról, volt is bennük valami hozzájuk hasonló – mégis eltökélte, valójában már akkor, amikor először pillantotta meg a Franz nevű őrt, hogy nem engedi ki a kezéből a legkisebb előnyt sem, amely talán birtokában van ezekkel az emberekkel szemben. Hogy később majd netán azt mondják, nem érti a tréfát, ebben K. csupán elenyészően kicsiny veszélyt látott, jól emlékezett viszont – bár különben nem volt szokása tapasztalatokból okulni – némely, önmagában jelentéktelen esetre, amikor barátaitól eltérően tudatosan, a lehetséges következményekkel mit sem törődve, óvatlanul viselkedett, és végeredményben jól meg is járta. Ez nem történhet meg többé, legalábbis ez alkalommal nem; ha komédia, játszani akart benne ő is.

Még szabad volt. – Megengedik? – kérdezte, és az őrei közt átvágva szobájába sietett. – Értelmesnek látszik – hallotta a háta mögül. A szobájában azonnal kihúzkodta az íróasztala fiókjait, ahol kifogástalan rend uralkodott, de izgalmában épp azt nem találta mindjárt, amit keresett: az igazolványait. Végre megtalálta a kerékpár-igazolványát, és már indult volna vele az őrökhöz, de aztán úgy látta, ez mégsem elég komoly okmány, és tovább keresgélt, mígnem megtalálta a születési bizonyítványát. Épp hogy visszatért a szomszéd szobába, amikor nyílt a szemközti ajtó, és Grubachné akart belépni rajta. Csupán egy pillanatra tűnt fel, mert alighogy felismerte K.-t, szemlátomást zavarba jött, bocsánatot kért, eltűnt, és roppant óvatosan becsukta az ajtót. K. épphogy csak meg tudta kérdezni: – De hát miért nem jön be? – Most pedig ott állt papírjaival a szoba közepén, még mindig az ajtót nézte, amely nem nyílt ki újra, és csak akkor riadt fel, amikor megszólították az őrök, akik a nyitott ablak előtt a kis asztalnál ültek, és mint K. most észrevette, az ő reggelijét fogyasztották. – Miért nem jött be Grubachné? – kérdezte. – Nem szabad neki – mondta a magas termetű őr. – Hiszen ön le van tartóztatva. – Hogy lehetnék letartóztatva? Hát még ezen a módon? – Szóval már megint kezdi? – kérdezte az őr, és a mézesköcsögbe mártott egy vajas kenyeret. – Ilyen kérdésekre nem felelünk. – Majd kénytelenek lesznek felelni – mondta K. – Itt vannak az igazolványaim, most maguk is mutassák a magukét, mindenekelőtt a letartóztatási parancsot. – Te jó ég! – mondta az őr. – Hát hogy nem képes beletörődni a helyzetébe? Mintha csak azt vette volna a fejébe, hogy fölöslegesen felingereljen bennünket, pedig most valószínűleg minden embertársa közül éppen mi állunk a legközelebb önhöz! – Bizony, így van, higgye el már – mondta Franz, és a kezében tartott kávéscsészét nem emelte a szájához, hanem hosszú és valószínűleg jelentőségteljes, de érthetetlen pillantással nézett K.-ra. K. önkéntelenül is viszonozta, és a pillantások párbeszédébe bocsátkozott Franzcal, de aztán a papírjaira csapott, és azt mondta: – Tessék, itt vannak az igazolványaim. – Mi közünk nekünk azokhoz? – kiáltott fel most már a tagbaszakadt őr. – Komiszabbul viselkedik, mint egy gyerek. Ugyan mit akar? Azzal akarja siettetni ennek a jókora, átkozott perének a befejezését, hogy velünk, az őrökkel igazolványról, letartóztatási parancsról vitatkozik? Mi alacsony beosztású alkalmazottak vagyunk, akik alig ismerjük ki magunkat holmi igazoló okmányokban, és semmi más dolgunk nincs az ön ügyében, mint hogy napi tíz óra hosszat őrt álljunk önnél, ezért fizetnek minket. Ez minden, ami vagyunk, mégis képesek vagyunk belátni, hogy ha a magas hatóságok, amelyeknek a szolgálatában állunk, elrendelnek egy ilyen letartóztatást, előtte pontosan tájékozódnak a letartóztatás okairól és a letartóztatott személyről. Itt nem fordulhat elő tévedés. Hatóságunk, amennyire ismerem, és én csak a legalsóbb fokait ismerem, korántsem keresi a bűnt a lakosságban, hanem mint ahogy a törvény is szól, a bűn vonzza magához, és bennünket, őröket kell kirendelnie hozzá. Ez törvény. Hol lehetne itt tévedés? – Nem ismerem ezt a törvényt – mondta K. – Annál rosszabb önnek – mondta az őr. – Nyilván nem is létezik máshol, csak a maguk fejében – mondta K., valahogyan be akart lopózni az őrök gondolataiba, hogy a maga javára fordítsa őket, vagy megvesse bennük a lábát. De az őr csak annyit mondott elutasítóan: – Majd megérzi a maga bőrén. – Franz is hozzátette a magáét: – Látod, Willem, bevallja, hogy nem ismeri a törvényt, és ugyanakkor azt állítja, hogy ártatlan. – Teljesen igazad van, de semmit sem lehet vele megértetni – mondta a másik. K. semmit sem felelt már erre; vajon hagynom kell, gondolta, hogy ezek a legalsó szervek – maguk is elismerik, hogy azok – még jobban összezavarjanak locsogásukkal? Mindenesetre csupa olyasmiről beszélnek, amit egyáltalán nem értenek. Biztonságuk csak a butaságuknak köszönhető. Ha majd váltok néhány szót egy velem egyenrangú emberrel, egyszeriben minden összehasonlíthatatlanul világosabb lesz, mint ha bármilyen hosszasan tárgyalok ezekkel. Föl-le járt néhányszor a szoba üres felében, látta odaát a vénasszonyt, aki egy még nála is sokkal öregebb aggastyánt cibált az ablakhoz, és ott átkarolva tartotta. K. úgy érezte, véget kell vetnie ennek a mutatványnak. – Vezessenek a fölöttesükhöz – mondta. – Csak ha óhajtja, akkor; előbb nem – mondta az az őr, akit Willemnek szólított a másik. – És most azt tanácsolom önnek – tette hozzá –, hogy menjen a szobájába, viselkedjen nyugodtan, és várjon, míg rendelkeznek önről. Azt tanácsoljuk, hogy ne vesztegesse erejét haszontalan gondolatokra, hanem szedje össze magát, nagy követelményeknek kell majd megfelelnie. Nem úgy bánt velünk, ahogy előzékenységünk alapján megérdemeltük volna, elfelejtette, hogy akárkik legyünk is egyébként, most legalábbis önnel szemben szabad emberek vagyunk, és ez nem csekély fölény. De azért, ha van pénze, szívesen hozunk önnek egy kis reggelit a szemközti kávéházból.

K. nem felelt erre az ajánlatra, csak álldogált csendben egy darabig. Ha fogná magát, és kinyitná a túlsó szoba ajtaját vagy akár az előszoba ajtaját, ezek ketten talán meg sem mernék akadályozni benne, talán úgy oldhatná meg a legegyszerűbben az egész helyzetet, ha a végletekig kiélezné. De talán mégiscsak lefognák, ha pedig egyszer leteperik, oda a fölénye, amelyet bizonyos mértékig most mégis őriz velük szemben. Ezért inkább annak a megoldásnak a biztonságát választotta, amelyet a dolgok természetes menete kínált, és visszament a szobájába, anélkül hogy akár ő, akár az őrök szóltak volna még egyetlen szót.

Ledobta magát az ágyára, és a mosdóasztalról elvett egy szép almát, amelyet előző este készített oda a reggelihez. Most ennyi volt az összes reggelije, mindenesetre, ahogy már az első nagyobb harapásnál meggyőződött róla, sokkal jobban ízlett, mint az, amit az őrök kegyéből a mocskos éjszakai kávéházból hozathatott volna. Jól érezte magát és bizakodott, igaz, a bankban elmulasztotta ma délelőtt a szolgálatot, erre azonban viszonylag magas állásában könnyen találhatott mentséget. Vajon azzal mentse ki magát, ami valóban történt? Ezt szándékozott tenni. Ha nem hinnének neki, ami ebben az esetben érthető lenne, tanúnak hívhatná Grubachnét vagy akár a két szemközti öreget is, akik most alighanem épp vonulnak át az átellenes ablakhoz. K. csodálkozott, legalábbis az őrök gondolatmenete felől nézve csodálkozott, hogy a szobájába terelték, és itt magára hagyták, hiszen itt tízféleképpen is végezhetett volna magával. Ugyanakkor, immár saját gondolatmenete alapján, föltette magának a kérdést, miféle oka volna rá, hogy ezt ténylegesen meg is tegye. Netán azért, mert azok ketten ott ülnek a szomszédban, és megkaparintották a reggelijét? Olyan értelmetlen lenne megölnie magát, hogy még ha akarná, akkor sem volna képes rá a dolog értelmetlensége miatt. Ha az őrök szellemi korlátoltsága nem lett volna annyira szembetűnő, fel lehetett volna tételezni, hogy hasonló meggyőződésük alapján ők sem látták veszélyesnek, ha magára hagyják. Ha akarnák, most végignézhetnék, amint odamegy egy faliszekrénykéhez, ahol jóféle pálinkát őrizgetett, és előbb a reggeli helyett hörpint fel egy pohárkával, aztán egy második pohárkát arra szán, hogy bátorságot öntsön magába, ez utóbbit csak elővigyázatosságból arra a valószínűtlen esetre, hátha szükség lesz rá.

Ekkor a szomszéd szobából kiáltás harsant, amely úgy megijesztette, hogy foga a pohárhoz koccant. – A felügyelő hívja! – hangzott. Csak a kiáltás ijesztette meg, ez a kurta, szaggatott, katonás kiáltás, amelyet a Franz nevű őrtől korántsem várt volna. Maga a parancs nagyon is jókor jött neki. – Végre! – szólt vissza, bezárta a faliszekrényt, és azonnal átsietett a szomszéd szobába. A két őr ott állt, és mintha magától értetődne, azonnal visszazavarták a szobájába. – Mi jut eszébe? – kiáltották. – Ingujjban akar a felügyelő elé állni? Elpáholtatja önt, és minket is! – Engedjenek el, az ördögbe is! – kiáltott fel K., akit már egészen a ruhásszekrényéig hátrataszigáltak –, ha az ágyban ütnek rajtam, nem várhatják, hogy ünneplőben találnak. – Hiába minden – mondták az őrök, és mint eddig mindig, ha K. kiabált, most is egészen lecsillapodtak, sőt szinte elszomorodtak, ami megzavarta K.-t, vagy bizonyos fokig éppenséggel észhez térítette. – Nevetséges ceremóniák! – morgolódott még, de már föl is emelt egy zakót a székről, és kis ideig két kézre fogva tartotta, mintha az őrök ítélőszéke elé terjesztené. Azok a fejüket rázták. – Fekete ruha kell – mondták. K. erre ledobta a zakót a padlóra, és azt mondta – maga sem tudta, hogy érti: – De hisz ez még nem a főtárgyalás. – Az őrök elmosolyodtak, de nem tágítottak: – Fekete ruha kell. – Ha ezzel meggyorsítom a dolgot, ám legyen – mondta K., kinyitotta a ruhásszekrényt, hosszasan keresgélt a sok ruha között, kiválasztotta a legjobb fekete ruháját, egy zsakettet, amely a szabásával csaknem feltűnést keltett az ismerősök körében, elővett még egy másik inget is, és nekiállt gondosan felöltözni. Lopva arra gondolt közben, sikerült a dolgok menetét siettetnie azzal, hogy az őrök elfelejtették fürdésre kényszeríteni. Figyelte őket, nem jut-e végül mégis eszükbe, de természetesen meg sem fordult a fejükben, arról viszont Willem nem feledkezett meg, hogy Franzot a felügyelőhöz küldje a jelentéssel: K. öltözködik.

Mikor teljesen felöltözött, Willemmel a nyomában át kellett mennie az üres szomszéd szobán a következő szobába, amelynek időközben kinyitották a kétszárnyú ajtaját. Ebben a szobában, mint K. pontosan tudta, rövid ideje egy bizonyos Bürstner kisasszony, egy gépírónő lakott, aki nagyon korán szokott munkába menni, későn járt haza, és K.-val eddig szinte csak üdvözlő szavakat váltott. Most az éjjeliszekrényét az ágya mellől tárgyalóasztal gyanánt a szoba közepére tolták, és mögötte ült a felügyelő. Keresztbe vetette a lábát, és fél karját a szék háttámlájára helyezte.

A szoba egyik sarkában három fiatalember állt, és Bürstner kisasszony fotográfiáit nézegették, amelyek a falon függő gyékényre voltak tűzve. A nyitott ablak kilincsén egy fehér blúz lógott. A szemközti ablakban megint ott könyökölt a két öreg, de társaságuk időközben gyarapodott, mert mögöttük, magasan föléjük nyúlva, egy férfi állt a mellén kigombolt ingben, és ujjaival vöröses kecskeszakállát nyomkodta és sodorgatta. – Josef K.? – kérdezte a felügyelő, talán csak azért, hogy K. szórakozott pillantását magára vonja. K. bólintott. – Nagyon meglepték a ma reggeli események, ugye? – kérdezte a felügyelő, s közben két kézzel félretolta azt a néhány tárgyat, amelyek az éjjeliszekrénykén hevertek, a gyertyát, a hozzá való gyufát, egy könyvet s egy tűpárnát, úgy tűnt, mintha a tárgyaláshoz lenne szüksége ezekre a tárgyakra. – Valóban – mondta K., s jóleső érzés fogta el, hogy végre értelmes emberrel áll szemben, s vele beszélhet ügyéről. – Valóban meg vagyok lepve, de nem túlzottan. – Nincs túlzottan meglepve? – kérdezte a felügyelő, és most a szekrényke közepére állította a gyertyát, a többi tárgyat pedig köréje csoportosította. – Talán félreért – jegyezte meg sietve K. – Úgy értem – K. itt elhallgatott, és széket keresve körülnézett. – Leülhetek, ugye? – kérdezte. – Nem szokás – felelte a felügyelő. – Úgy értem – mondta most már K. megállás nélkül –, nagyon is meglepődtem, de ha az ember már harminc éve a világon van, és egyedül kellett boldogulnia, mint ahogy ez nekem volt osztályrészem, megedződik a meglepetésekkel szemben, és nem veszi túl komolyan őket. Különösen a mait nem. – Miért éppen a mait nem? – Nem mondanám, hogy tréfának tekintem az egészet, ahhoz túlságosan nagyszabásúnak tűnnek az eszközölt intézkedések. A panzió összes lakóját és önöket is mind be kellett volna avatni, ez pedig túlmenne valamiféle tréfa határain. Nem mondom tehát, hogy tréfáról van szó. – Nagyon helyes –, mondta a felügyelő, és azt nézegette, hány gyufaszál van a dobozban. – Másrészt viszont – folytatta K., és most odafordult a többiekhez, sőt szerette volna, ha azok hárman is feléje fordulnak, akik a fotográfiák előtt álldogáltak –, másrészt viszont olyan nagyon fontos sem lehet az ügy. Abból következtetek erre, hogy bár megvádoltak, a legcsekélyebb bűnt sem látom, amely miatt vádolni lehetne engem. De ez is mellékes, a fő kérdés az, ki vádolt meg? Miféle hatóság folytatja ezt az eljárást? Önök hivatalnokok? Egyiküknek sincs egyenruhája, hacsak az ön ruháját – itt Franz felé fordult – nem nevezzük egyenruhának, de hát az inkább úti öltöny. Világos választ várok ezekre a kérdésekre, és meggyőződésem, hogy amint ez a tisztázás megtörténik, a legszívélyesebben elbúcsúzhatunk egymástól. – A felügyelő a szekrényke tetejére csapta a gyufásdobozt. – Ön nagyot téved – mondta. – Ezek az urak, velem együtt, az ügyre nézve teljesen mellékes személyek, szinte nem is tudunk róla semmit. Viselhetnénk a legszabályosabb egyenruhát, és az ön ügye akkor sem állna rosszabbul. Még csak azt sem mondhatnám önnek, hogy megvádolták, vagyis helyesebben, nem tudom, hogy így van-e. Le van tartóztatva, ez igaz, többet nem tudok. Lehet, hogy az őrök valami másról fecsegtek, de hát akkor ez csak amolyan fecsegés volt. Ha pedig most nem válaszolok is kérdéseire, azért azt tanácsolhatom önnek, kevesebbet gondoljon ránk és arra, mi fog történni önnel, gondoljon inkább önmagára. És ne csapjon ekkora lármát azzal, hogy ártatlannak érzi magát, ez zavarja azt a nem éppen rossz benyomást, amelyet egyébként kelt magáról. Egyáltalán, tartóztassa meg magát a sok beszédtől, amit az előbb elmondott, akkor is ki lehetett volna olvasni a viselkedéséből, ha csak néhány szót szólt volna, azonkívül nem is vetett túlzottan kedvező fényt önre.

K. a felügyelőre meredt. Iskolásan kioktatja itt valaki, aki talán még fiatalabb is nála? Nyíltságáért megróják? S letartóztatása okáról és arról, aki utasítást adott erre, nem tud meg semmit? Némi izgalom lett úrrá rajta, fel-alá járkált, amiben senki sem akadályozta meg, feltolta kézelőit, mellét tapogatta, hátrasimította a haját, elhaladt a három úr előtt, majd azt mondta: – Hiszen ez képtelenség –, mire azok feléje fordultak, és barátságosan, de komolyan néztek rá, ő pedig végre ismét megállt a felügyelő éjjeliszekrénye előtt. – Hasterer államügyész jó barátom – mondta –, telefonálhatok neki? – Persze – mondta a felügyelő –, de nem tudom, mi értelme lehetne, hacsak az nem, hogy valami magánügyet akar vele megbeszélni. – Mi értelme? – kiáltott fel K. inkább döbbenten, mint bosszúsan. – Ugyan kicsoda ön? Értelmet vár, és közben ezt a létező legnagyobb értelmetlenséget adja elő? Meg kell a szívnek hasadni! Az előbb lecsaptak rám az urak, most meg csak álldogálnak vagy üldögélnek itt, és úgy táncoltatnak, mint egy idomított lovat. Hogy mi értelme volna telefonálni egy államügyésznek, ha állítólag le vagyok tartóztatva? Jó, nem telefonálok. – De, csak tessék – mondta a felügyelő, és kinyújtotta kezét az előszoba felé, ahol a telefon volt –, csak telefonáljon. – Nem, már nem akarok – mondta K., és az ablakhoz ment. Szemközt még mindig ott volt a társaság az ablakban, de K. most azzal, hogy az ablakhoz lépett, kicsit mintha megzavarta volna őket nézelődésük nyugalmában. Az öregek föl akartak emelkedni, de a mögöttük álló férfi megnyugtatta őket. – Azok is efféle nézők ott –, kiáltotta K. jó hangosan a felügyelőnek, és mutatóujjával kimutatott. – El onnét! – kiabált most át. Azok hárman erre néhány lépésnyit hátrébb húzódtak, a két öreg még el is bújt a férfi mögé, aki a széles testével eltakarta őket, és szájmozgásából ítélve mondott valamit, de hogy mit, a távolság miatt nem lehetett érteni. Végképp mindenesetre nem tűntek el, hanem láthatólag arra vártak, hogy észrevétlenül újra közeledhessenek az ablakhoz. – Tolakodó, tapintatlan emberek! – mondta K., amikor visszafordult a szoba felé. A felügyelő valószínűleg egyetértett vele, oldalt pillantva K. ezt vélte látni az arcán. De lehet, hogy nem is figyelt rá, mert tenyerét szorosan a szekrényke tetejére nyomta, és mintha azt méregette volna, melyik ujja milyen hosszú. A két őr térdét dörzsölgetve egy díszterítővel letakart bőröndön ült. A három fiatalember csípőre tett kézzel bámészkodott. Csend volt, mint valami elfeledett irodában. – Nos, uraim – kiáltotta K., s egy pillanatra úgy tűnt neki, mintha valamennyiüket a vállán hordozná –, arckifejezésük alapján ítélve az ügyem alighanem befejeződött. Úgy vélem, legjobb, ha nem latolgatjuk tovább, jogos vagy jogtalan volt-e az eljárásuk, és kezet szorítva egymással békésen véget vetünk ennek az egésznek. Ha osztják nézetemet, akkor kérem – és a felügyelő asztalához lépett, és a kezét nyújtotta neki. A felügyelő felpillantott, az ajkát rágta, és K. kinyújtott kezét nézte; K. még mindig azt hitte, hogy a felügyelő bele fog csapni. De az felállt, Bürstner kisasszony ágyáról fölvett egy kerek keménykalapot, két kézzel óvatosan a fejére illesztette, mint amikor új kalapot próbál fel valaki. – Milyen egyszerűnek lát ön mindent! – mondta közben K.-nak –, vessünk véget békésen az egésznek, ezt mondta, ugye? Nem, nem, ez aztán igazán nem megy. Másfelől ezzel korántsem akarom azt mondani, hogy kétségbe kellene esnie. Nem, miért is mondanám? Le van tartóztatva, ennyi az egész. Ezt kellett közölnöm önnel, megtettem, és láttam azt is, hogyan fogadta. Ennyi mára elég, és búcsút is vehetünk egymástól, de persze csak átmeneti időre. Most nyilván a bankba óhajt menni, ugye? – A bankba? – kérdezte K. – Azt hittem, le vagyok tartóztatva. – K. némi daccal kérdezte ezt, mert bár hiába nyújtott kezet, mégis úgy érezte, különösen mióta a felügyelő felállt, hogy egyre függetlenebb ezektől az emberektől. Játszott velük. Az volt a szándéka, hogy ha netán elmennek, a ház kapujáig utánuk szalad, s felajánlja nekik, hogy tartóztassák le. Ezért meg is ismételte: – Hogyan mehetnék a bankba, mikor le vagyok tartóztatva? – Vagy úgy – mondta felügyelő, aki már az ajtóban állt –, ön félreértett engem. Csakugyan le van tartóztatva, de ez ne gátolja hivatala végzésében. Mindennapi életmódjában se zavartassa magát. – Akkor nem is olyan rossz dolog letartóztatottnak lenni – mondta K., és megindult a felügyelő felé. – Nem is mondtam soha mást – mondta emez. – De akkor, úgy látszik, az sem volt olyan fontos, hogy tudassa a letartóztatás tényét – mondta K, és még közelebb ment a felügyelőhöz. A többiek is közeledtek. Most mindnyájan egy szűk kis helyen, az ajtó előtt torlódtak össze. – Kötelességem volt – mondta a felügyelő. – Ostoba kötelesség – mondta K. hajthatatlanul. – Lehet – válaszolta a felügyelő –, de ne szaporítsuk tovább a szót. Azt hittem, hogy be akar menni a bankba. Mivel azonban ön ügyel minden szóra, hozzáteszem: nem kényszerítem, hogy bemenjen a bankba, csak feltételeztem, hogy ezt akarja. És hogy ezt megkönnyítsem önnek, hogy tehát lehetőleg feltűnés nélkül érkezhessen meg a bankba, rendelkezésére bocsátom ezt a három urat itt, a kollégáit. – Tessék? – kiáltott fel K., és rámeredt a három úrra. Ezek a jellegtelen, vérszegény fiatalemberek, akikre még mindig csak úgy gondolt, mint a fényképek körül álldogáló csoportra, valóban az ő bankjából való hivatalnokok voltak, nem kollégái ugyan, ezt túlzás volt mondani, és a felügyelő mindentudásának hiányosságára vallott, de kétségkívül az ő bankjából való alacsony beosztású bankhivatalnokok. Hogy történhetett, hogy K. ezt eddig nem vette észre? Mennyire igénybe vette eszerint a felügyelő és a két őr, ha őket, hármukat nem ismerte fel! A kezét lóbáló, merev Rabensteinert, a beesett szemű, szőke Kullichot, és Kaminert azzal az örökös, kiállhatatlan mosolygásával, amelyet idült izomrándulás okozott. – Jó reggelt – mondta K. kis idő múlva, és kezét nyújtotta a korrektül meghajló uraknak. – Meg sem ismertem magukat. Megyünk akkor most munkába? – Az urak nevetve és buzgón bólogattak, mintha egész idő alatt erre vártak volna, és csak mikor K. a kalapját kereste, amelyet a szobájában hagyott, akkor szaladtak vissza érte mind a hárman, libasorban, és ez azért bizonyos zavarodottságra vallott. K. állva maradt, és utánuk nézett a két nyitott ajtón át, leghátul persze a közönyös Rabensteiner haladt, aki csak elegáns ügetésbe fogott. Kaminer átnyújtotta a kalapot, és K. kénytelen volt határozottan megállapítani, amint erre különben a bankban is gyakran szükség volt, hogy Kaminer mosolygása nem szándékos, sőt ő szándékosan általában sem tud mosolyogni. Az előszobában aztán Grubachné, aki korántsem látszott bűntudatosnak, kitárta az egész társaság előtt a lakásajtót, és K., mint oly sokszor, most is lenézett köténye pántjára, amely oly fölöslegesen mélyen vágódott bele vaskos testébe. Odalent K. órával a kezében úgy döntött, hogy automobilt hívat, hogy az immár félórás késést ne növelje még fölöslegesen. Kaminer kiszaladt a sarokra kocsiért, a másik kettő pedig közben nyilván szórakoztatni próbálta K.-t, amikor Kullich egyszer csak a szemközti kapura mutatott, ahol éppen a szőke kecskeszakállas, magas férfi bukkant fel, és az első pillanatban mintha kicsit zavarba jött volna attól, hogy most hirtelen teljes nagyságában mutatkozik meg, ezért hátralépett, és a falhoz dőlt. Az öregek alighanem még jöttek lefelé a lépcsőn. K. dühös volt Kullichra, amiért felhívta a figyelmet a férfira, ő már látta előbb, sőt ő már várta. – Ne nézzenek oda! – csattant fel, észre sem véve, mennyire feltűnő, hogy ilyen hangon szól felnőtt férfiakhoz. De magyarázatra nem is volt szükség, mert épp jött az automobil, beültek és elindultak. Ekkor eszébe jutott K.-nak, hogy észre sem vette, mikor távozott a felügyelő és a két őr, a felügyelő eltakarta előle a három hivatalnokot, most pedig a hivatalnokok a felügyelőt. Ez nem vallott nagy lélekjelenlétre, és K. elhatározta, hogy ilyen szempontból alaposabb megfigyelésnek veti alá magát. De azért még önkéntelenül hátrafordult, és kihajolt az automobil fara fölé, hátha sikerül még megpillantania a felügyelőt és az őröket. Mindjárt vissza is fordult azonban, és kényelmesen hátradőlt a kocsi sarkába, mint aki még csak meg sem kísérelte, hogy bárkit is keresgéljen. Bár nem látszott rajta, most éppen biztatásra lett volna szüksége, ám az urak fáradtnak tűntek, Rabensteiner jobb felé nézett ki a kocsiból, Kullich bal felé, csak Kaminer állt rendelkezésére vigyorgásával, de hogy K. ezen viccelődjön, azt, sajnos, tiltotta az emberiesség.{1}

Ezen a tavaszon K. úgy töltötte el az estéit, hogy munka után, ha még lehetséges volt – rendszerint kilenc óráig az irodában maradt –, kis sétát tett egymagában vagy hivatalnoktársaival, aztán betért egy sörözőbe, ahol többségükben idősebb urak asztaltársaságában üldögélt általában tizenegy óráig. Előfordult azonban, hogy kivételesen eltért ettől az időbeosztástól, például olyankor, amikor a bankigazgató, aki nagyra becsülte a munkaerejét és a megbízhatóságát, meghívta egy autókirándulásra vagy vacsorára a villájába. Ezenkívül K. hetente egyszer felkeresett egy Elsa nevű leányt, aki éjszakánként kora hajnalig pincérnőként szolgált fel egy kocsmában, és napközben csak az ágyában fogadott látogatókat.

Aznap este azonban – hamar eltelt a nap megfeszített munkával és megtisztelő, baráti születésnapi jókívánságok közepette – K. egyenesen haza akart menni. A napi munka minden apró szünetében erre gondolt; maga sem tudta, miért, de úgy érezte, hogy a reggeli események nagy rendetlenséget okoztak Grubachné egész lakásában, és hogy éppen őrá van szükség a rend helyreállításához. Ha pedig ez a rend helyreáll, akkor nyoma sem marad azoknak az eseményeknek, és minden visszatér a régi kerékvágásba. A három hivatalnoktól végképp nem kellett tartania, azok újra alámerültek a bank nagy hivatalnokseregében, semmiféle változást nem lehetett észlelni rajtuk. K. behívatta őket az irodájába külön-külön és együtt is, csakis azért, hogy megfigyelje őket; mindannyiszor elégedetten bocsáthatta el őket.

Mikor este fél tízkor a ház elé ért, ahol lakott, a kapuban egy fiatalemberbe botlott, aki szétvetett lábbal állt ott, és pipázott. – Maga kicsoda? – kérdezte K. rögtön, és közel hajolt a legényhez, mert nem sokat lehetett látni a lépcsőház félhomályában. – Én a házmester fia vagyok, nagyságos uram – felelte a legény, kivette a pipát a szájából, és félrehúzódott. – A házmester fia? – kérdezte K., és botjával türelmetlenül kopogtatta a padlót. – Óhajt valamit a nagyságos úr? Szóljak az apámnak? – Nem, nem – mondta K., hangjában volt valami megbocsátó, mintha a fickó valami rosszat tett volna, ő azonban megbocsát neki. – Nincs semmi baj – mondta aztán, és továbbment, mielőtt azonban fölment a lépcsőn, még egyszer visszanézett.

Egyenesen a szobájába mehetett volna, de mivel beszélni akart Grubachnéval, kopogtatott mindjárt az ő ajtaján. Az asszony harisnyát kötött az asztalnál, amelyen egy rakás régi harisnya hevert még. K. tétován bocsánatot kért, amiért ilyen későn állít be hozzá, Grubachné azonban nagyon barátságos volt, hallani sem akart bocsánatkérésről, ő bármikor rendelkezésére áll neki, hiszen K. tudhatja jól, hogy ő a legjobb és legkedvesebb bérlője. K. körülnézett a szobában, pontosan úgy volt már újra minden, ahogy lenni szokott, helyre volt rakva a reggelizőedény is, amely reggel ott maradt az ablaknál lévő asztalkán. „Lám, mi mindent elvégeznek szép csendben a női kezek”, gondolta, ő talán képes lett volna arra, hogy ott helyben összetörje az edényt, de arra biztosan nem, hogy kivigye a helyére. Bizonyos hálával tekintett Grubachnéra. – Miért dolgozik még ilyen későn is? – kérdezte. Mind a ketten az asztalnál ültek már, és K. időnként a harisnyák közé fúrta a kezét. – Sok a munka – mondta az asszony –, nappal a bérlőké vagyok; ha rendbe akarom tenni saját holmimat, csak az estéim maradnak rá. – Én ma még rendkívüli munkát is okoztam magának, ugye? – Hogyhogy? – kérdezte Grubachné, kissé felvillanyozva, munkája már az ölében hevert. – Azokra az emberekre gondolok, akik itt jártak ma reggel. – Vagy úgy – mondta az asszony, s visszazökkent nyugalmába –, ez nem okozott nekem különösebb munkát. – K. némán nézte, amint az asszony folytatja a harisnyakötést. Úgy látszik, csodálkozik, hogy beszélek erről, gondolta, úgy látszik, nem tartja helyénvalónak, hogy beszélek róla. Annál fontosabb megtennem. Csak egy öregasszonnyal beszélhetek róla. – De biztosan okozott ez munkát – mondta aztán –, többé azonban nem fog előfordulni. – Nem, többé ez nem fordulhat elő – bizonygatta az asszony is, és szinte bánatosan mosolygott K.-ra. – Komolyan gondolja? – kérdezte K. – Igen – mondta az asszony halkabban –, de a fő mégis az, hogy ne nagyon vegye szívére a dolgot. Hiszen mi minden történik a világon! Ha már ilyen bizalmasan szól hozzám, K. úr, bevallhatom, hogy hallgatóztam kicsit az ajtó mögött, és a két őr is mesélt nekem egyet-mást. Elvégre az ön boldogságáról van szó, és én azt igazán szívemen viselem, talán jobban is, mint megilletne, hiszen én csak a szállásadónője vagyok. Nos, tehát hallottam ezt-azt, de nem mondhatnám, hogy különösebben súlyos dolgokat. Nem, ön letartóztatásban van ugyan, de nem úgy, ahogy egy tolvajt tartóztatnak le. Ha az embert úgy tartóztatják le, mint egy tolvajt, az baj, de ez a letartóztatás… Én úgy látom, hogy ez valami tudós dolog, bocsásson meg, ha butaságot mondok, de úgy látom, hogy ez valami tudós dolog, amit én nem értek ugyan, de nem is kell érteni.

– Egyáltalán nem butaság, amit mondott, Grubachné, részben legalábbis nekem is az a véleményem, mint magának, csak én még szigorúbban ítélem meg az egészet, és még csak valami tudós dolognak sem tartom, hanem egész egyszerűen levegőnek nézem. Lerohantak, ez történt. Ha ébredés után mindjárt fölkeltem volna, vagyis nem hagyom, hogy Anna elmaradása megtévesszen, és nem törődve senkivel, aki az utamba áll, magához megyek, ha ezúttal kivételesen a konyhában reggelizem, ha kihozatom magával a ruhadarabjaimat a szobámból, egyszóval, ha ésszerűen viselkedem, akkor maradt volna annyiban az egész, mindazt, ami készülődött, elfojtottam volna. De az ember annyira készületlen. A bankban például fel vagyok készülve, ott ilyesmi semmiképp sem történhetne velem, ott van saját szolgám, a köztelefon és a hivatali telefon egyaránt ott van előttem az asztalon, emberek, ügyfelek és hivatalnokok jönnek-mennek szünet nélkül, azonkívül pedig és mindenekelőtt ott egyfolytában részese vagyok a munka összefüggéseinek, tehát van kellő lélekjelenlétem, ott valósággal élvezetet szerezne nekem, ha szembetalálnám magam egy ilyen üggyel. Nos, túl vagyunk rajta, és tulajdonképpen már nem is akartam róla beszélni, csak a maga véleményét, egy eszes asszony véleményét akartam hallani, és nagyon örülök, hogy egyetértünk. Most akkor nyújtsa ide a kezét, ezt az egyetértést kézfogással kell megpecsételnünk.

Vajon kezet nyújt-e? A felügyelő nem fogott velem kezet, gondolta, és most más szemmel, fürkészőn nézett az asszonyra. Grubachné felállt, mert K. is állt már, kissé elfogódott volt, mert nem értett meg mindent abból, amiről K. beszélt. Elfogódottsága miatt azonban olyasmit mondott, amit korántsem akart, és ami nem is volt egyáltalán helyénvaló: – Ne vegye úgy a szívére, K. úr – mondta, hangjában könnyekkel, és persze a kézfogásról is megfeledkezett. – Nem tudok róla, hogy a szívemre venném – mondta K. hirtelen elfáradva, és belátva, mennyire nem ér semmit, akármit helyesel is ez az asszony.

Az ajtóban még megkérdezte: – Bürstner kisasszony itthon van? – Nincs – felelte Grubachné, és elkésett, józan részvéttel mosolygott e száraz felvilágosítás közben. – Színházban van. Akart volna valamit tőle? Adjak át neki valami üzenetet? – Ó, csak pár szót akartam vele váltani. – Sajnos, nem tudom, mikor jön meg; ha színházba megy, általában későn jön haza. – Nem olyan fontos – mondta K., és lehajtott fejét már az ajtó felé fordította elmenőben –, csak bocsánatot akartam tőle kérni, amiért ma reggel igénybe vettem a szobáját. – Nem szükséges, K. úr, tapintata túlzott, a kisasszony kora reggel óta még nem járt itthon, és már minden rendben van nála, nézze csak. – És kinyitotta Bürstner kisasszony szobáját. – Köszönöm, elhiszem – mondta K., de aztán mégis a nyitott ajtóhoz lépett. Békés holdfény vetült a sötét szobába. Amennyire látni lehetett, valóban minden a helyén volt, a blúz sem lógott már az ablakkilincsen. Az ágyon feltűnően magasnak tűntek a párnák, a holdvilág részben épp rájuk esett. – A kisasszony gyakran jár későn haza – mondta K., és úgy nézett Grubachnéra, mintha ő volna felelős ezért. – A fiatalok már csak ilyenek! – mondta Grubachné mentegetőzve. – Persze, persze – mondta K. –, de túlzásba is lehet vinni. – De mennyire – mondta Grubachné –, nagyon is igaza van, K. úr. Talán még ebben az esetben is. Igazán nem akarom megszólni Bürstner kisasszonyt, jóravaló, kedves leány, barátságos, rendes, pontos, dolgos, mindezt nagyon becsülöm benne, de az az egy igaz, hogy lehetne büszkébb, tartózkodóbb. Ebben a hónapban már kétszer láttam félreeső utcákon, mindig másik úr társaságában. Nagyon kínos ez nekem, K. úr, az igaz Istenre esküszöm, hogy csak önnek mondom el, de elkerülhetetlen lesz, hogy a kisasszonnyal magával is beszéljek róla. Különben nem ez az egyetlen, ami gyanússá teszi a szememben. – Tévúton jár – mondta K. olyan dühösen, hogy alig tudta leplezni –, különben pedig nyilván félreértette a kisasszonyra vonatkozó megjegyzésemet, nem úgy gondoltam. Sőt, határozottan óvom attól, hogy bármit is mondjon a kisasszonynak, egészen tévesen ítéli meg, én nagyon jól ismerem a kisasszonyt, semmi sem igaz abból, amit róla mondott. Különben talán ez mégis túlzás, nem akarom akadályozni, mondjon neki, amit akar. Jó éjszakát. – De K. úr – mondta Grubachné kérlelő hangon, és a férfi után eredt, aki már kinyitotta a szobája ajtaját –, hiszen nekem még eszem ágában sincs a kisasszonnyal beszélni, természetesen előbb még figyelem őt tovább, csak önnel osztottam meg, amit tudok. Végtére is minden bérlőnek egyaránt érdeke, hogy az ember igyekezzen őrizni a panzió tisztaságát, és én kizárólag ezt tartom szem előtt. – Tisztaság! – kiáltotta még ki K. az ajtórésen –, ha meg akarja őrizni a panzió tisztaságát, akkor először is nekem kell felmondania. – Aztán becsapta az ajtót, és a halk kopogtatásra már ügyet sem vetett.

Mivel azonban semmi kedve nem volt még aludni, elhatározta, hogy egyelőre ébren marad, és ez alkalommal megfigyeli, mikor jön haza Bürstner kisasszony. Akkor talán még arra is lehetőség adódik, hogy váltson vele pár szót, ámbár ez illetlenségnek számíthat. Miközben az ablakban könyökölt, és lehunyta fáradt szemét, egy pillanatra még az is eszébe jutott, hogy megbünteti Grubachnét, és rábeszéli Bürstner kisasszonyt, hogy mondjanak föl együtt. De aztán ezt mindjárt rettentően túlzónak vélte, sőt még meg is gyanúsította magát, hogy voltaképp a reggeli események miatt akar lakást változtatni. Márpedig ennél mi sem volna értelmetlenebb, s főleg céltalanabb és megvetendőbb.

Mikor már elege lett abból, hogy az üres utcát nézegesse, leheveredett a pamlagra, de előtte még kinyitotta kicsit az előszobaajtót, hogy mindjárt a pamlagról megláthassa, ha valaki belép a lakásba. Körülbelül tizenegy óráig békésen heverészve szivarozott a pamlagon. De attól fogva nem bírta ki ott tovább, kiment kicsit az előszobába, mintha ezzel siettethetné Bürstner kisasszony hazaérkezését. Nem vágyakozott rá különösebben, még a külsejére sem emlékezett pontosan, de most beszélni akart vele, és izgatta az a kilátás, hogy késői érkezésével a leány e napnak még a végét is nyugtalanítóan felforgatja. Ő volt az oka annak is, hogy ma este nem vacsorázott, és hogy nem kereste fel Elsát, holott ma szándékozott elmenni hozzá. Igaz, mindkettőt pótolhatta volna még, ha most megy el a borpincébe, ahol Elsa alkalmazásban áll. Úgy tervezte, hogy majd el is megy később, ha már beszélt Bürstner kisasszonnyal.

Fél tizenkettő is elmúlt már, amikor meghallotta, hogy valaki jön a lépcsőházban. K., aki gondolataiba merülve olyan zajosan járkált föl-alá az előszobában, mintha a saját szobájában lenne, az egyik ajtó mögé menekült. Bürstner kisasszony jött meg. Mialatt bezárta az ajtót, dideregve húzta össze keskeny vállán a selyemsálat. A következő pillanatban be kell hogy menjen a szobájába, ahová éjféltájban K.-nak nem szabad behatolnia; most kell tehát megszólítania, de balszerencsés módon elmulasztotta felgyújtani a villanyt a szobájában, úgyhogy a sötét szobájából most csak úgy léphet elő, hogy ezzel rajtaütés látszatát kelti, de legalábbis nagy ijedelmet okoz. Tehetetlenségében, és mivel nem volt vesztegetni való ideje, az ajtórésen át suttogta: – Bürstner kisasszony. – Úgy hangzott, mint valami kérés, nem pedig megszólítás. – Van itt valaki? – kérdezte Bürstner kisasszony, és tágra nyílt szemmel nézett körül. – Én vagyok – mondta K., és előlépett. – Ó, K. úr! – mosolyodott el Bürstner kisasszony. – Jó estét – és kezet nyújtott. – Néhány szót szeretnék váltani önnel, ha megengedi, most. – Most? – kérdezte Bürstner kisasszony. – Máskor nem lehetne? Kissé furcsa, nem? – Kilenc óra óta várok önre. – Nos, hát színházban voltam, fogalmam sem volt róla, hogy vár. – Csak ma történt az, ami arra késztet, hogy beszéljek önnel. – Nézze, végül is nincs elvi kifogásom ellene, csak olyan fáradt vagyok, hogy majd’ összeesem. Jöjjön be akkor a szobámba néhány percre. Itt semmi esetre sem beszélgethetnénk, hiszen mindenkit fölébresztünk, és ez miattunk még kellemetlenebb lenne nekem, mint az emberek miatt. Várjon itt, amíg a szobámban világosságot gyújtok, aztán oltsa le itt a villanyt. – K. így is tett, de aztán várt még, amíg Bürstner kisasszony még egyszer kiszólt halkan a szobájából, hogy jöjjön. – Üljön le – mondta, és a kerevetre mutatott, ő maga, bár fáradtságra hivatkozott, állva maradt az ágy támlájánál; még a virágok garmadájával díszített kalapját sem tette le. – Mit akar tehát? Igazán kíváncsi vagyok. – A lábát könnyedén keresztbe rakta. – Talán azt fogja mondani – kezdte K. –, hogy nem volt olyan sürgős most azonnal megbeszélni ezt a dolgot, de… – A bevezetéseket mindig elengedem a fülem mellett – mondta Bürstner kisasszony. – Ez megkönnyíti a dolgomat – mondta K. – Az ön szobáját ma reggel, bizonyos mértékig az én hibámból, kissé felforgatták, idegen emberek tették akaratom ellenére, de mint mondtam, az én hibámból; ezért akartam elnézését kérni. – Az én szobámat? – kérdezte Bürstner kisasszony, és a szoba helyett K.-t nézte fürkésző tekintettel. – Igen, azt – mondta K., és most először néztek egymás szemébe –, de hogy ez mi módon történt, voltaképp szóra sem érdemes. – De hiszen éppen ez az, ami igazán érdekes – mondta Bürstner kisasszony. – Nem – mondta K. – Nos – mondta Bürstner kisasszony –, nem akarok titkokat feszegetni, ha ragaszkodik hozzá, hogy ez érdektelen, akkor nem is kifogásolok benne semmit. Kérésére szívesen megbocsátok, már csak azért is, mert rendetlenségnek semmi nyomát nem látom. – Tenyerét csípőjére helyezve körbejárta a szobát. A fényképekkel megtűzdelt gyékény előtt megállt. – No, lám! – kiáltott fel. – A fényképeimet tényleg jól összedobálták. Hát ez ocsmány dolog. Valaki tehát illetéktelenül járt a szobámban. – K. bólintott, és elátkozta magában Kaminer hivatalnokot, aki sosem tudta fegyelmezni pimasz, céltalan elevenségét. – Furcsa – mondta Bürstner kisasszony –, hogy kénytelen vagyok én megtiltani önnek olyasmit, amit önnek kellene megtiltania saját magának, hogy tudniillik távollétemben belépjen a szobámba. – De hiszen elmagyaráztam önnek, kisasszony – mondta K., és ő is odament a fényképekhez –, hogy én egy ujjal se nyúltam a fényképeihez; de mivel nem hisz nekem, be kell vallanom, hogy a vizsgálóbizottság három bankhivatalnokot hozott magával, és egyikük, akit a legközelebbi alkalommal ki fogok dobatni a bankból, valószínűleg kezébe vette a fényképeket. Igen, volt itt egy vizsgálóbizottság – tette hozzá K., mert a kisasszony kérdő tekintettel nézett rá. – Ön miatt? – kérdezte a kisasszony. – Igen – felelte K. – Ugyan! – kiáltotta a kisasszony, és felnevetett. – De igen – mondta K. –, azt hiszi talán, hogy ártatlan vagyok? – Nos, hogy ártatlan-e… – mondta kisasszony –, nem mondanék ki mindjárt olyan ítéletet, amelynek talán súlyos következményei lehetnek, hiszen nem is ismerem önt, mindenesetre súlyos bűntényt követhetett el az, akinek mindjárt vizsgálóbizottságot küldenek a nyakára. Mivel azonban ön szabad – a nyugalmából legalábbis arra következtetek, hogy nem a börtönből szökött meg –, aligha követett el ilyen bűntettet. – Igen – mondta Josef K. –, de a vizsgálóbizottság akár be is láthatta, hogy ártatlan vagyok, vagy mégsem olyan bűnös, mint feltételezték. – Hogyne, ez lehetséges – mondta Bürstner kisasszony nagyon figyelmesen. – Látja – mondta K. –, nincs sok tapasztalata bírósági ügyekben. – Nem, ilyen tapasztalataim nincsenek – mondta Bürstner kisasszony –, és ezt már többször bántam is, mert szeretnék mindent tudni, és éppen a bírósági ügyek rettentően érdekelnek. A bíróságnak sajátos vonzereje van, nem? De ezen a téren biztosan tökéletesíteni fogom ismereteimet, mert a jövő hónapban belépek segéderőnek egy ügyvédi irodába. – Remek – mondta K. – Akkor majd segíthet nekem kicsit a peremben. – Lehet róla szó, miért ne – mondta Bürstner kisasszony. – Szívesen alkalmazom az ismereteimet. – Én ezt komolyan is gondolom – mondta K. –, vagy legalábbis felerészben komolyan, úgy, ahogyan ön. Hogy ügyvédet fogadjak, ahhoz ez mégiscsak bagatell ügy, de egy tanácsadónak hasznát vehetném. – Igen, de hogy tanácsadó lehessek, tudnom kellene, miről van szó – mondta Bürstner kisasszony. – Éppen itt a bökkenő – mondta K. –, ezt én magam sem tudom. – Akkor tehát csak a bolondját járatta velem – mondta Bürstner kisasszony roppant csalódottan –, igazán fölösleges volt ezt a késő éjjeli órát választani hozzá. – És otthagyta a fényképeket, amelyek előtt oly sokáig álltak egyetértésben. – De kisasszony – mondta K. –, dehogyis tréfálok. Miért nem hisz nekem?! Amit tudok, már elmondtam magának. Sőt, többet, mint amit tudok, hiszen nem is vizsgálóbizottság volt az, csak azért nevezem így, mert nem tudok rá más szót. Nem vizsgáltak semmit, csak letartóztattak, mégpedig egy bizottság. – Bürstner kisasszony a kereveten ült, és ismét felnevetett. – No, és milyen volt? – kérdezte. – Szörnyű – mondta K., de most nem is erre gondolt, hanem Bürstner kisasszony látványa nyűgözte le teljesen: könyökét a kerevet párnáján nyugtatva tenyerére támasztotta arcát a lány, s közben másik kezével a csípőjét simogatta lassú mozdulatokkal. – Ez túl általános – mondta Bürstner kisasszony. – Mi túl általános? – kérdezte K. Aztán eszébe jutott, és megkérdezte: – Mutassam meg, hogy történt? – Mozogni akart, de mégsem elmenni. – Fáradt vagyok már – mondta Bürstner kisasszony. – Olyan későn jött meg – mondta K. – A végén most még én kapok szemrehányást, de megérdemlem, hiszen nem kellett volna beengednem. Szükséges épp nem volt, mint kiderült. – Szükséges volt, most majd meglátja – mondta K. – Szabad az éjjeliszekrénykét az ágya mellől ide húznom? – Mit képzel? – kérdezte Bürstner kisasszony. – Természetesen nem szabad! – Akkor nem tudom megmutatni önnek – mondta K. izgatottan, mintha mérhetetlenül nagy kár érné ezzel. – Hát, hogyha a bemutatóhoz okvetlenül kell, akkor csak nyugodtan tolja el onnan az éjjeliszekrényt – mondta Bürstner kisasszony, és kis idő múlva halkuló hangon hozzátette: – Olyan fáradt vagyok, hogy többet engedek meg, mint amennyit helyénvaló. – K. a szoba közepére állította a szekrénykét, és mögéje ült. – Pontosan kell elképzelnie a szereplők elhelyezkedését, mert az nagyon érdekes. Én vagyok a felügyelő, ott a bőröndön ül két őr, a fényképek előtt áll három fiatalember. Az ablakkilincsen, ezt csak mellesleg említem, egy fehér blúz lóg. És most kezdődik. De el ne felejtsem. A legfontosabb személy, vagyis én, én tehát itt állok a szekrényke előtt. A felügyelő nagyon kényelmesen ül, keresztbe vetett lábbal, a karja lelóg a karfa mellett, így ni, akkora fajankó, hogy párját ritkítja. És akkor most tényleg kezdődik. Szólít a felügyelő, olyan hangosan, mintha fel kellene ébresztenie, szinte ordít, ha meg akarom értetni önnel, hogyan, sajnos, nekem is ordítanom kell, különben csak a nevemet ordítja így. – Bürstner kisasszony, aki nevetve figyelte, most az ajkára helyezte a mutatóujját, hogy megakadályozza K.-t az ordításban, de már késő volt. K. túlságosan beleélte magát a szerepébe, vontatottan felkiáltott: – Josef K.! –, egyébként nem olyan hangosan, mint ahogy fenyegetőzött, de annyira mégis, hogy a kiáltás, miután hirtelen felharsant, mintha csak lassan terjedt volna szét a szobában.