Gáspár László

Mi, I. Adolf

Ha a németek győztek volna…

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Magyar Téka, Budapest, 1945

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-829-9

Első rész

1.

1965 január 21-én a hitlerburgi császári palotában már kora hajnalban szokatlan élénkség uralkodott. A Big Ben az Eiffel-torony ormán még csak az imént ütötte el a négyet, de nemsokára mindenki talpon volt a Palotában, pedig a New-Yorki Szabadság-szobor ésa moszkvai Lenin-emlékmű még teljes fénnyel ragyogott a főváros háztengere fölött.

A császár máskor sem kelt sokkal később, de virradat előtt még sose hagyta el lakosztályát. Annál nagyobb feltűnést színlelt riadalmat és sopánkodó rémületet keltett, hogy most anélkül, hogy bárkihez egy szót is szólt volna, köpenyét csak úgy magára rántva, kutyájával lesietett a palota előcsarnokába és az álmélkodó őröket félrelökve, kilépett a szabadba.

Az udvaron vaksötétség, kavargó hóvihar és metsző hideg fogadta.

Testőrei és udvaroncai tisztes távolban követték és izgatottan találgatták, vajon mi üthetett belé, hogy ilyen szokatlan időpontban, ebben a farkasordító hidegben és tomboló hóviharban indul sétára. Kutyát sem zavarnak ki ilyen megveszekedett időben! De Schatz viháncolva ugrándozott gazdája körül.

Régebben is előfordult ugyan, hogy a császár nagy elhatározások előtt és nagy események előestéjén, ha nem jött álom a szemére, magányos éji sétákra indult, de akkor nyár volt vagy tavasz, mint ama márciusokon, amikor megszállta Ausztriát és bevonult Prágába, mint ama áprilisokon, amikor lerohanta Dániát, Norvégiát, Jugoszláviát és Görögországot májusban, amikor Hollandiát és Belgiumot vette sorra, júniusban, amikor a Szovjetunióra támadt, augusztusban, amikor két évvel azelőtt barátsági és megnemtámadási egyezményt kötött a Szovjettel és szeptemberben, amikor megtámadta Lengyelországot és ezzel elindította a lavinát!

Hát ez régen volt! És a császár már nem mai gyerek! Tavaly ünnepeltette hetvenötödik születésnapját! Tehát reggel négykor még ágyban a helye! Különösen ilyen átkozott időben, amikor az őrjöngő hóvihar millió jégtűt nyilaz az ember arcába!

De a császár úgy gázolt előre az őspark sétányán, minduntalan térdig süppedve a hótorlaszokban, mintha holdkóros vagy alvajáró volna, mintha nem volna egészen öntudatánál.

Hogy most sincs beszámítható állapotban, az mindenképpen bizonyosnak látszott. De mikor volt be- vagy kiszámítható? Nevezhették ezt megszállottságnak vagy zsenialitásnak, a tényen ez mit sem változtatott. Udvari emberei csak ismerték! Éppen eleget szenvedtek dührohamaitól, válogatott és válogatás nélküli gorombaságaitól!

Most azonban beszámíthatatlanságának olyan szokatlan esetével álltak szemközt, hogy valami lázrohamra kellett gondolniuk, ami előrehaladott korát és múltkori influenzáját tekintve, nem is látszott valószínűtlennek.

Az elősiető udvari orvosokat azonban szokásához híven olyan nyomdafestéket nem tűrő kifejezésekkel zavarta el, hogy a tudós professzorok egy konzíliumnak be illő, hangnélküli összenézéssel is azonnal megállapították, hogy a császárnak kutyabaja sincs. Bezzeg, amikor legutóbb egy enyhe kis influenzával az ágyat nyomta és halálsejtelmek gyötörték, úgy nyikorgott, mint a fába szorult féreg!

Most már az orvosi tudományba be nem avatott udvaroncok is készen voltak a diagnózissal: a császár megint nagy dolgokat forgat a fejében, megint nagy elhatározások előtt áll! És tisztes távolban, hogy ne zavarják gondolatait, kullogva követték.

De milyen terveket forralhat, milyen elhatározás előtt állhat, amikor jóformán minden célját elérte, amikor már négy földrész a lábainál hever? Amikor birodalmában sose nyugszik le a nap, de mindig szól valahol a takarodó és SS-legények mindig gyilkolnak itt vagy ott!

Németországot és magát a világ urává tette, császárrá koronáztatta magát, dinasztiát alapított, fiúörököse is van – milyen vágyai lehetnek még?

Japánt legyűrni? Az Ausztráliába és az óceániai szigetekre szorult emigráns Szabad Nemzeteket felszámolni?

Ez igazán nem probléma! Ezért igazán kár volt felkelnie a jó meleg ágyból! Majd ellátják a német csapatok azoknak a sárga majmoknak a baját! Hiszen már a japán anyaországban harcolnak! Pár hét vagy hónap s Japán kapitulál! Ausztráliába és Óceániába aztán már katonazenével vonulnak be a német csapatok és egyszerűen letartóztatják a Szabad Nemzeteket és az egész emigráns csőcseléket! S akkor a császár tettekkel is végérvényesen bebizonyította azt, amire a Mein Kampf oldalain iskolai tanulmányaival kapcsolatban oly büszkén hivatkozik: „A legszebb eredményt a történelemben és földrajzban értem el.”

Milyen gondjai lehetnek még a császárnak, hogy nem tud aludni és kimászik ebben az ítéletidőben? És milyen könnyelmű! Éppen csak, hogy magára dobta köpenyét! Még meg talál hűlni! Az ő korában ez már nem gyerekjáték!

De ki mer neki szólni? Hogy a sárga földig lehordja? Hogy kirúgja az udvarból? Nála ez könnyen megy! Egy szó elég s az illető már repül! Ellenvetés? Ki merné megkockáztatni? Királyok, tábornokok, miniszterek úgy repülnek nála, mint a madarak! Nincs olyan érdem, ami számítana előtte, ha valakire megharagszik!

De mégis mi lehet ez a műsoron kívüli szám? Séta reggel négykor, koromsötétben és ilyen istenkísértő időben! Ennek valami oka van!

E mögött van valami! Ebben mindnyájan egyetértettek. De mi az ördög lehet? A kérdés valamennyiök oldalát egyaránt fúrta.

Régi udvari emberei közül azok, akik végigcsinálták mellette az elmúlt harminc évet: a hatalom átvételét, a Röhm-puccsot, a Népszövetségből való kilépést; a locarnói egyezmény felmondását, a rajnai demilitarizált zóna és Ausztria megszállását, a godesbergi és müncheni tanácskozásokat, Csehszlovákia és a Memel-vidék megszállását, a német-olasz katonai szövetség és a német-orosz megnemtámadási szerződés megkötését, a német-lengyel háború kitörését, három nappal később Anglia és Franciaország beavatkozását, Dánia, Norvégia, Hollandia, Belgium, Jugoszlávia és Görögország lerohanását, a Szovjetunió megtámadását, Japán és Amerika hadba lépését, a téli offenzíva kudarcát Moszkva előtt és Brauchitsch hadsereg főparancsnok menesztését s egyáltalán a huszonöt év óta tartó háború valamennyi olyan eseményét, melyek sikere felől nem lehetett holtbiztos, mint később is az angliai partraszállásnak, Dél-Amerika megrohanásának, a Göring-összeesküvésnek, a Himmler-puccsnak és Észak-Amerika elözönlésének kimenetele felől – akik ezeket a kisebb-nagyobb válságokat átélték mellette, tudták, hogy elhatározásai mindig álmatlan éjszakákon, töprengő, tépelődő éji sétákon vagy berchtesgadeni és berghofi magányában érlelődtek meg benne.

De milyen elhatározások előtt állhat még, hogy nem találja helyét, mikor mindent-mindent elért? Józanésszel nehéz felfogni, hogy még akarhat magának valamit!

Amint így tűnődve követték, egyre beljebb kerültek a sűrű ősparkban. Az évszázados fák ágerdején egyetlen vastag hótakaró zárta el a kilátást felfelé. Csak egy-egy kiszitásodott szakadáson át csillant meg a táncoló hópelyheken bágyadt derengéssel a főváros felett elömlő világosság visszfénye. Lépésnyire is alig lehetett látni.

Egy testőrtiszt, csupa figyelmességből a császár iránt, felgyújtotta a park lámpáit.

A hirtelen támadt világosságra a császár dühösen felkapta a fejét.

– Ki volt az a barom? – rikácsolta,

– Horst Wernicke testőrfőhadnagy, Felség! – jelentkezett a tettes.

– Barom! – kiáltotta császár. – Egy pillanatra sem hagyják az embert magára. Kocsink álljon elő!

A kíséret tagjai hanyatt-homlok elrohantak, hogy továbbítsák a parancsot. Mire a császár a Palota lépcsőfeljárójához ért, termes elektromobilja és a biztonsági szolgálat huszonnégy kocsija már ott sorakozott.

– Vigyenek, amerre akarnak! – kiáltotta oda dühösen a kocsi oszlop parancsnokának, Lienhard vezérőrnagynak és beszállt elektromobiljába.

A Palota valamennyi ablaka mögül kíváncsi szemek kísérték a kocsisort, amint nesztelenül kisurrant az éjszakába.