A. M. Ollikainen

MÉRLEGHINTA

Fordította: Kovács Ottilia

A mű eredeti címe: Kiikku

Copyright © Aki Ollikainen & Milla Ollikainen, 2022

Original edition published by Otava Publishers, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Kovács Ottilia, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

This work has been published with the financial

assistance of FILI – Finnish Literature Exchange

ISBN 978-963-614-354-1 (papír)

ISBN 978-963-614-355-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Tűrk Rita

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Rátz Mária

Borítóterv: Beleznai Kornél

E-book: Scriptor Kft.

Only those who will risk going too far

can possibly find out how far they can go.

T. S. ELIOT

PROLÓGUS

Ha sikerül feljutniuk a csúcsra, még kisebb lesz az esélyük, hogy élve térjenek vissza a hegyről. De ezzel már akkor is tisztában voltak, amikor elindultak felfelé.

Most már nem foglalkoztatja őket ez a gondolat, csupán valahol a tudatuk mélyén szunnyad, miközben ötfős csapatuk a Karakorum keskeny gerincén kapaszkodik a Broad Peak csúcsa felé, több mint nyolcezer méteres magasságba.

Látják a hatalmas gleccsert, mögötte pedig feldereng a Broad Peaknél is magasabb, meredek K2. A csoport élén haladó férfi egyszer már feljutott rá, szintúgy a sor végén gyalogló amerikai.

A legveszélyesebb hegy, az Annapurna, csúcstámadói közül minden harmadikat áldozatul ejti, a karakorumbeli K2 alattomosságával azonban még nála is kegyetlenebb. Gyakran fordul elő, hogy először hagyja magát meghódítani, és csak visszafelé fizetteti meg ennek az árát. A két bátor embernek sikerült élve lejutnia.

Az ég mélykék, teljesen derült. A fény és az árnyék játéka kirajzolja a hegy szikláinak éles széleit. Azután megjelenik a tájban egy apró piros pont, egy vércsepp Hófehérke tejfehér bőrén.

Lassan gördül lefelé, akár egy vízlepergető szöveten, nem hagy maga után csíkot.

A csapat egyik tagja észreveszi, megérinti az előtte haladó vállát, és odamutat. A vércsepp abban a pillanatban mozdulatlanná dermed.

Néhány órányival előttük egy kanadai csoport halad. A piros kabátos nyilván hozzájuk tartozik. Valamiért vissza kellett fordulnia, miközben a többiek folytatják az utat. A kanadaiak már jócskán a halálzónában járhatnak, közel a csúcshoz.

A csepp végig a látóterükben marad, és fél óra múlva már egyértelműen emberi formát ölt. Az alak térdre rogyott az út mellett, mintha meditálna, miközben a világ tetejét nézi. A piros kabátos felemelte a jobb kezét, amelyben jégcsákányt szorongat.

Talán arra készül, hogy felmászik az égbe.

A csapatból elsőként mellé érő férfi leguggol a meditáló elé. Egy fiatal nő. A férfi felismeri rajta a hipotermia tüneteit. A nő, miután megállt, elkezdte leszedni magáról a ruhákat, kinyitotta a kabátját és levette fejéről a sapkát, a polarizált napszemüveg akkor eshetett le, amikor lehúzta a nyakmelegítőjét. A szája sarkában véres nyál. A hegyi betegség. Ezért kellett a kanadainak visszafordulnia a csúcs előtt.

A férfi egy pillanatra leveszi a napszemüvegét. Finoman megérinti a nő nyakát, hidegnek tűnik. Ekkor a nő keze a levegőbe lendül. Talán csak a zavartság okozta védekező reakció vagy egy akaratlan mozdulat. Az ütés nem erős, szinte nem is lehet ütésnek nevezni. A kéz azonnal lehullik, de a csákány éle hosszú sebet ejt a férfi arcán.

A férfi elkáromkodja magát az anyanyelvén:

– Perkele!

Ösztönösen megragadja a nő nyakát.

Hirtelen haragjában erősen megszorítja, két kézzel.

Három társa, két férfi meg egy nő megpróbálják lefogni. Ketten a férfi karját ragadják meg, a harmadik a vállát, de nem sikerül azonnal lefejteniük kezét a nő nyakáról. Mind a négyen látják tükörképüket a haldokló nő szemében, barna írisze körül elpattant ér okozta vörös gyűrű. Akár a napkorona teljes napfogyatkozáskor.

A sebesült férfi végül feleszmél transzszerű dühéből, és elengedi a nő nyakát. A piros kabátos kanadai homlokkal előre belezuhan a hóba, imádkozó pózban, meghajolva a Karakorum kegyetlen istene előtt.

A csapat ötödik tagja, az amerikai férfi kissé félrehúzódva követte az eseményeket. Előszedi az elsősegély-felszerelést.

Társával együtt megvizsgálja a férfi sérülését.

– It’s not that bad – közli az amerikai, miután leragasztotta a sebet.

Emlékezteti a társát, hogy semmit sem tehettek volna a kanadai nő megmentéséért. Csak hagyni kellett volna meghalni.

– Tudom – sóhajtja a sebesült angolul.

– Talán jobb volt így – jegyzi meg az amerikai.

– Felejtsük el ezt az egészet! – mondja a sebesültnek a társaság női tagja. – És ne is beszéljünk róla többet!

– Soha – suttogja finnül a sebesült.

A nő odanyújtja neki a földre esett napszemüvegét, a férfi felteszi. A társaság utolsó embere még mindig a behajtott térddel imádkozó halott mellett áll. Egy pillanatra visszaemeli térdeplő helyzetbe, és behúzza a kabátja cipzárját, egészen fel, így a nyakon lévő nyomok nem látszanak.

A hegység csúcsainak sivársága beleolvad a halott tágra nyílt szemébe.

A férfi leengedi a testet a földre. Visszateszi a fejére a szőrme szegélyű kapucnit. A jégcsákányt az imádkozó elé helyezi, akár egy áldozati ajándékot.

A nő ebben a helyzetben marad ott, talán örök időkre. Visszafelé a kanadaiak nem tudják magukkal vinni a társuk holttestét, jó, ha nekik maguknak sikerül élve lejutniuk.

Az ötfős csoport folytatja az útját. Egy órával később megérkeznek a halálzónába, ami aznap napfényben fürdik.

Végre felérnek a csúcsra. A sebesült férfi előszedi a fényképezőgépét, az amerikai a csillagos zászló előtt fotóztatja le magát. Ezután neki adják oda a gépet, a többiek pedig beállnak vele szemben, először kettesével. Zászlót tartanak, melynek a színei ugyanolyanok, mint a hegytetőről feltáruló tájé. Hófehér alapon mély égkék kereszt. Ezek a színek látszanak a világ tetején, az ő hazájuk színei. De ott a hegyek csupán szánalmas vakondtúrások, egyáltalán nem valódi hegyek.

Ezután kezdődik a legnehezebb és legveszélyesebb szakasz, a lefelé vezető út. Hagyják, hogy tekintetük még egyszer végigvándoroljon a Karakorum csúcsain.

Egyikük azonban sehogy sem tud szabadulni a nő üveges tekintetétől, a benne tükröződő mindenható sivárságtól.

A halott szemén átsuhanó árnyéktól, amely elsötétítette a napot.

És most itt az ideje, hogy elinduljanak lefelé, a hegyek sötét árnyékai közé.

ÁPRILIS

1

Paula hason feküdt a konyha padlóján, orra a rongyszőnyeghez nyomódott. Por és piszok szagát érezte.

A kék-fekete csíkos szőnyeget a nagymamájától kapta ajándékba, amikor a középiskola után elköltözött otthonról. Immár két évtizede hurcolta magával egyik bérlakásból a másikba. A szőnyeg volt már kollégiumi szobák padlóján, belvárosi garzonokban, egy kétszobás kelet-helsinki sorházi lakásban, és hosszú ideig egy új, háromszobás lakásban is egy kellemes és csendes városrészben, akkoriban, amikor Paula úgy képzelte, képes lesz hosszú távú párkapcsolatra és családi életre.

Amikor kiköltözött abból a lakásból, az összes holmija elfért egy utánfutóban.

Paula egyszer már megfordította a szőnyeget, de arra nem emlékezett, mikor volt kimosva utoljára. Megfogadta, hogy ő maga fogja kimosni, amint felmelegszik az idő, és megnyílnak a tengerparti szőnyegmosó helyek. Vagy mégsem, inkább elviszi a tisztítóba. Már holnap.

Renko hangja tompán hallatszott a mobiltelefonból, amely az étkezőasztal alá esett be, amikor Paula elejtette. Amennyire ki tudta venni, a férfi egyfolytában ugyanazt ismételgette, hahó, hallasz, hahó, hallasz, ő pedig arra gondolt, mennyire ostobán festhet Renko, miközben hallózik. Paula nem szólt semmit, inkább mozgatni kezdte a jobb lábujjait. Azután óvatosan elfordította a fejét. Úgy tűnt, a hívás még mindig nem szakadt meg.

A fene vigyen, Renko, add már fel, gondolta Paula. Pislogott, hogy eltüntesse a szeméből a nedvességet, még mielőtt az könnyé változott volna. Még csak az hiányozna, hogy elkezdjen itt bőgni.

Négykézlábra állt. Úgy érezte, a lábai ismét a normális, ismerős lábak, amelyekben megbízhat. A telefon után nyúlt. Újból hallotta Renko hangját, de még halkabban, mintha most máshoz beszélt volna, hadarva, de továbbra is a füléhez tartva a telefont, hátha végre meghall benne valamit. Paula kinyomta a hívást, és kikapcsolta a telefont, mielőtt egy mély és hangos lélegzetet mert venni.

Hamarosan vissza kell hívnia Renkót, aki biztosan nem zavarná őt a szabadnapján valamilyen jelentéktelen apróság miatt.

Előző ősszel Renko állandó beosztást kapott a nyomozócsoportban, ami Paula kívánságára történt. Ugyancsak Paula kérésére a főnök nem árulta el senkinek, hogy kifejezetten Paula szorgalmazta Renko áthelyezését a csoportba. Fölösleges lett volna Renkónak okot adni arra, hogy elbízza magát – nem volt szüksége még több önbizalomra, sőt inkább épp ellenkezőleg. Egy olyan ember, mint Renko, hajlamos lehet hibázni, ha túlságosan bízik magában. Ez kiderült már előző nyáron is, amikor a férfi kis híján megfulladt, miután saját ostobasága miatt bezárták egy tengeri konténerbe.

Paula felállt, és töltött magának egy pohár hideg vizet. Így reagált gyerekkora óta minden kellemetlenségre. Ez az apjának volt köszönhető, aki minden problémára vizet kínált gyógyszerként. Ha fáj a gyomrod, igyál egy pohár vizet, ha fáj a fejed, igyál egy pohár vizet, ha mérges vagy, igyál egy pohár vizet. Apa ezt valószínűleg puszta tanácstalanságból tette. Miután Paula anyja meghalt, apa egyedül maradt két kisgyerekkel, és teljesen felkészületlen volt a szülői feladatra. Pontosan ezeket a szavakat használta apa később, bocsánatkérően, néhány pohár whisky után: teljesen felkészületlen voltam a szülői feladatra.

Nem számít, felelte neki akkor Paula. De valójában nem így gondolta. Igenis számított valamit, nagyon is sokat.

Paula félig kiitta a poharat, majd nyújtózkodott, lábujjhegyre állt, és kinyújtotta felfelé a karját. Az ujja hegye és a plafon között tíz centiméter volt. Lassan leengedte a kezét, és megfogta a bokáját. Merevnek érezte az izmait, különösen a jobb vádlija feszült, és Paula egy pillanatig attól tartott, hogy mindjárt újból összeesik.

De a roham, vagy bármi is volt, elmúlt. Egy időre.

Paula bekapcsolta a telefonját, és kikereste az utolsó hívást.

– Szia! – szólt bele Renko. – Valami gond van a telefonoddal?

– Vagy a tiéddel? – kérdezett vissza gyorsan Paula. – Hallottam, hogy beszélsz, de úgy látszik, te nem hallottál engem.

– Csak valami furcsa zörgést hallottam, aztán pedig semmit – magyarázta Renko. – Utána megpróbáltalak újra felhívni, de a telefonod egyből hangpostára kapcsolt.

Amikor Renko felhívta, Paula felállt az asztaltól, miközben felvette a telefont, azután egyszeriben a földön találta magát. A zörgést az okozta, hogy estében véletlenül belerúgott az egyik székbe.

– Talán a vonallal lehet valami – jegyezte meg Paula, de aztán eszébe jutott, hogy már nem is léteznek telefonvonalak, csupán levegőben terjedő jelek. Renko szerencsére nem ragadt le ennél a részletnél, hanem a tárgyra tért.

– Van itt nekünk egy tisztázatlan holttest, pontosabban haláleset. Arra gondoltam, talán szeretnéd látni még így frissiben. Bár igazából nem túl friss, szerintem már legalább egy napja lehet az erdőben, persze én nem vagyok patológus. Aki egyébként még mindig nem ért ki a helyszínre, pedig Karhuval már majdnem egy órája itt rostokolunk. Még le sem vették.

– Hogy mondtad?

– Hogy már tényleg vagy fél órája szobrozunk itt. Ráadásul elég hideg is van, a tenger felől fúj a szél. Nem állítanám, hogy itt a tavasz. Láttam ugyan pár kék kankalint útközben, ezalatt nem azokat a rendőröket értem, akik elsőnek értek…

– Mit nem vettek még le? – szakította félbe Paula.

– Hogy mit? Hát a holttestet, mi mást? Már nem lehetett megmenteni. A mentősök csak azt tudták megállapítani, hogy nincs mit tenni. Arra gondoltam, szeretnéd látni a helyszínen.

– Tehát valaki felakasztotta magát az erdőben. Azaz öngyilkosság – mondta Paula kissé ingerültebben. Renko tényleg egy öngyilkosság miatt hívta fel?

– Első ránézésre így fest a dolog. De van benne valami furcsa – közölte Renko.

– Az ösztönöd súgja? – kérdezte Paula.

Renko felnevetett. Ismerte már Paulát annyira, hogy észrevegye az iróniát a hangjában. Megköszörülte a torkát, és kis szünetet tartott. Eközben Paula a folytatást várva az előszobatükör elé lépett, hogy megvizsgálja, látszik-e rajta bármi nyoma az esésnek.

– Egy idős nő – szólalt meg újra Renko.

Paula látta a tükörben saját spontán csodálkozó reakcióját.

– Mennyire idős? – kérdezte kíváncsian.

– Legalább hetvenéves. Nagymamának mondanám, ha szembe jönne az utcán.

Az öregasszonyok nem szokták felakasztani magukat az erdőben, gondolta Paula. A vállával a füléhez szorította a mobilját, közben felhúzott egy pár rövid szárú gumicsizmát. A telefon a cipőtartó rácsán keresztül leesett a padlóra. Paula káromkodott, közben hallotta, ahogy Renko ismét hallózik: Halló, hallasz?

– Hallak! – kiáltotta Paula, miközben előhalászta a telefont a cipőtartó alól. – Hol vagytok?

– Meri-Rastilában! – kiabálta Renko, pont amikor Paula ismét a füléhez emelte a telefont.

– Nem kell ordítani, most megint jól hallak. Azonnal indulok.

– Hívj, ha már közel leszel! Vegyél meleg kabátot!

Paula ösztönösen a fogason lógó gyűrött kabátjaira pillantott. Nem tudta eldönteni, évődni próbált-e vele Renko, vagy sem.

2

A tavasz beköszöntével kapcsolatban Renkónak igaza volt. A levegőben ugyan még nem lehetett érezni, de a kirándulóösvény mentén itt-ott kék és fehér foltok tarkállottak, a tavasz első szívós hírnökei.

Az ösvény szép, erdős területen kanyargott, egy tengerbe nyúló félszigeten. Paula egy sorompóval lezárt mellékútnál hagyta az autóját, ahogy Renko tanácsolta.

Szemben egy idős házaspár közeledett az ösvényen. A komoly arckifejezésű férfi megállt, amikor meglátta Paulát, a nő a háta mögül kukucskált riadtan.

– Nem érdemes továbbmenni, le van zárva az út – mondta a férfi.

– Értem, de én rendőr vagyok – válaszolta Paula, ám azonnal meg is bánta a szavait.

– Mi történt? – kérdezte kíváncsian a nő. A házaspár egy mozdulatot sem tett, hogy félreálljon, így Paula kénytelen volt lelépni az ösvényről.

– A rendőrség ura a helyzetnek – jelentette ki Paula megnyugtatóan, és mosolyt erőltetett az arcára, mielőtt keresztültörtetett néhány kisebb bokron a házaspár mellett.

Az ösvény felkapaszkodott egy kis dombra, majd a tenger felé vette az irányt, ami meg-megcsillant a csupasz fatörzsek mögött. Egy rendőrségi szalag volt kifeszítve két berkenyefa közé. Amikor Paula lehajolt, hogy átbújjon a szalag alatt, hallotta, hogy Renko őt szólítja. Két fehér védőruha kapucnija tűnt fel az erdőben, nagyjából ötven méterre az úttól.

Paula elővette a hátizsákjából az overallt meg a többi védőfelszerelést, és beöltözött, mielőtt letért az ösvényről, és elindult Renko meg Karhu felé. Csizmája belesüppedt az átázott, vastag mohaszőnyegbe. Az idei télen kivételesen sok hó esett. Ráadásul éjszaka úgy zuhogott az eső, hogy Paula felriadt rá. Ha ez a hely bűncselekmény helyszíne, nagyon nehéz lesz bizonyítékokat találni. Időközben már el is kezdték keresni ezeket, két fehér ruhás technikus guggolt egy nagy nyírfa tövében. Ebben a pillanatban Paula észrevette a holttestet, és megállt.

A látvány mindig szíven ütötte, pedig ki tudja, hányszor látott már ilyet. Igaz, a legutóbbi alkalom évekkel korábban volt, mert a rendőrfelügyelőket általában nem szokták a helyszínre hívni, ha öngyilkosságról volt szó. Az akasztott emberben azonban mindig volt valami vigasztalan: olyan volt, akár egy elvarratlan cérnavég, amelyet a hozzátartozók gyakran soha nem tudtak semmihez hozzákötni.

A test vékony, narancssárga nejlonkötélen lógott, amelyet néhányszor körülcsavartak egy nyírfaágon. A kötél másik vége valahol a fatörzs mögött lehetett.

A nő filigrán volt. Piros széldzseki volt rajta, ennek ellenére a holttestet nem lehetett észrevenni az ösvényről, eltakarták a fatörzsek és a dombos terep. Az áldozat lábán fekete Nike tornacipő volt, amely pár évvel korábban nagy divat volt a kiskamaszok körében.

– Mit szólsz hozzá? – kezdte Renko, de Paula felemelte a kezét, és csendre intette. Lassan közeledett a holttesthez, és minden lépésnél megállt, hogy alaposan szemügyre vegye a környezetet. Amikor elég közel ért, megértette, miért hívta Renko a helyszínre.

A holttest alatt a talajt borító mohaszőnyeg érintetlennek látszott, és a közelben sem volt semmi, amire a nő felmászhatott volna, hogy felerősítse az ágra a kötelet. Ezen kívül a test túlságosan magasan lógott. Az öregasszonynak minimum egy konyhai lépcsős széket vagy valami létrafélét kellett volna magával hoznia az erdőbe, hogy elvégezze, amit akart, mert a lába és a föld között körülbelül egy méter távolság volt. Nyilván ezért nem vették le az asszony holttestét az elsőként kiérkező járőrök.

Tiszteletlenség volt a halottal szemben a szükségesnél tovább ott hagyni a kötélen, Paula azonban úgy döntött, ha még úgysem vették le, megvárják vele legalább az orvosszakértőt.

– Na, mit gondolsz? Szerinted ez a nagyi képes volt maga felmászni a fára? – kérdezte Renko.

Karhu szemrehányó pillantást vetett Renkóra, és összeszorította a száját. Paula a tekintetével próbálta megnyugtatni.

– Miért nem szedték le a holttestet? – kérdezte Paula.

– Kőkemény volt, amikor ideértek a mentősök. A mentőorvos azt mondta, nem akarják még jobban összetaposni a helyszínt. Ő maga is gyanúsnak találta az esetet.

– Szóval ez nem csak a te zseniális következtetésed eredménye volt – jegyezte meg Paula harapósan. – Ki járt még itt a mentősökön és rajtatok kívül?

Renko elmondta, hogy a holttestet reggel hét óra körül találta meg egy sétáló, akinek a kutyája letért az ösvényről, és hirtelen ugatni kezdett. Amint megpillantotta a holttestet, a kutyasétáltató nyomban visszament az útra. A rendőrjárőr lezárta és biztosította a területet, amíg meg nem érkeztek a technikusok.

– És mi is jöttünk, amilyen gyorsan csak tudtunk. A reggeli kávémat sem tudtam meginni – mesélte Renko.

– Hallatlan – morogta Karhu.

– Neked mi a véleményed? – kérdezte tőle Paula.

– Még semmi – felelte a férfi. – Lehet akár öngyilkosság is, láttunk már ennél cifrábbakat is.

– Például? – kérdezte Renko.

– A ruházatából ítélve az is lehet, hogy az áldozat egy hétköznapi sétára indult – folytatta Karhu, ügyet sem vetve Renkóra. – Amennyiben…

– Amennyiben arról van szó, hogy megtámadták – fejezte be a mondatot Paula, és bólintott. – Találtatok bármi nyomot a helyszínen?

– Igyekeztünk a lehető legkevésbé összejárkálni a helyet, nehogy beletapossuk a bizonyítékokat a mohába – mondta Renko. – De van itt egy furcsa dolog. Vagyis egy másik azon kívül, hogy az áldozat nem juthatott fel a fára saját maga. Bár nem is tudom, talán alábecsülöm az idős asszonyok fizikai képességeit. Az én nagymamám például…

Paula már nem figyelt. Abba az irányba nézett, ahova Karhu mutatott. Nagyjából öt méterre a nyírfától egy kis világos halom látszott, homoknak tűnt.

– …és mindkét kezében vörösáfonyával teli vödör volt – mesélte Renko.

– Kinek? – kérdezte Paula.

– A nagymamámnak – válaszolta Renko.

Paula még csak rá sem mordult. Inkább nagyon alaposan megnézte, hova teszi a lábát, miközben néhány óvatos lépést tett a homokkupac felé.

A kupac nem volt magas, inkább amolyan lapos halom. Egy kicsit talán össze is esett az esőtől, de azt sem lehetett kizárni, hogy szétterítették. A felszínen lévő homok már megszáradt. Paula leguggolt, és a kezébe vett egy keveset. Finom szemcséjű homok volt, világos és sima, nem valami akárhonnan kibányászott apró kavics, hanem mintha napsütötte tengerparton gyűjtötték volna.

– Térkőhomok – közölte Renko. – Vagy legalábbis annak tűnik.

– Honnan tudod? – csodálkozott Paula.

– A nejem tavaly nyáron ki akarta cserélni a kerti járólapokat. Iszonyat nagy meló volt. Még mindig van otthon egy megkezdett zsák pontosan ilyen homok.

Renkónak igaza lehetett. A téltől megtépázott nedves, csupasz erdő közepén egy halom finomszemcsés homok mindenesetre természetellenesnek hatott. Másrészt azonban nem volt ok feltételezni, hogy a homokkupac kapcsolódna a nyírfaágon lógó halotthoz.

Legfeljebb amiatt, mert egyikük sem illett ide.

3

Paula kíváncsian nézett körül az egyszerűen berendezett kétszobás lakásban, amely mindössze fél kilométerre volt a félszigettől, ahol megtalálták a holttestet.

A nappali bútorai csupa olyan darabból álltak, amilyeneket jellemzően idős emberek otthonaiban látni: kopott, de tiszta bársonykanapé, előtte egy üres asztal, rajta távirányító. A padlón nem volt szőnyeg, feltehetően a takarítás megkönnyítésére. Paula már járt a hálószobában, amely hasonló volt, csak egy ágy, egy éjjeliszekrény és egy szék volt benne, szőnyeg ott sem. A nő személyazonosságát gyorsan megállapították, miután megérkezett a patológus, és a holttestet lefektették a földre. A piros széldzseki zsebében nem csupán a nő lakáskulcsait találták meg, hanem a bérletét is. Renko kiderítette, hol találják a legközelebbi jegyellenőröket, majd gyorsan elküldette nekik a csipes plasztikkártyát, hogy az ellenőrök leolvassák, kié. Így megtudták a bérlet tulajdonosának személyi számát, ami megfelelt a felakasztott személy életkorának és nemének.

A népességnyilvántartó adatai szerint a nyolcvanéves Kaarina Alanne több mint húsz éve élt ebben a lakásban, és nem volt egyetlen közeli hozzátartozója sem.

Senki, akinek jelezhetnék a halálesetet.

Egyáltalán nem volt szokatlan az ilyesmi. Ez az ország tele van magányos öregekkel, gondolta Paula. A dolog azonban ettől nem lett kevésbé szomorú.

Renko a konyhában zörgött, hallani lehetett, amint sorban kinyitja és becsukja a szekrények ajtaját. Paula a könyvespolcot kezdte átvizsgálni. Olyan polc volt, amelyet nem igazán könyveknek vesznek, hanem arra, hogy telepakolják a gyerekek esküvői képeivel, unokák iskolai fotóival és külföldi utakról hozott olcsó szuvenírekkel. Az utóbbiakból akadt is néhány a polcon, egy görögnek látszó tányér, egy famaszk és egy flamencotáncos képével díszített legyező. De fényképek egyáltalán nem voltak. Az üvegvitrinben vázák sorakoztak, meg egy kis kávéskészlet. Néhány polcon mégis voltak könyvek, meglehetősen vegyes gyűjtemény, a legtöbb borító nélkül, valamilyen könyvklub olcsó termékei. Származhattak volna akár egy bolhapiac „ingyen elvihető” dobozából is.

Úgy tűnt, Kaarina Alanne szerény és csendes életet élt, legalábbis az utolsó éveiben. Az sem lenne rendkívüli, ha ő akart volna végezni magával, elkerülni az esetleges szenvedéseket; a fájdalmas és magányos véget egy kórház krónikus osztályán vagy demens betegek otthonában.

– Ki szoktad mosni a joghurtos poharakat? – hangzott Renko hangja a nappalival egybenyitott konyhából.

– Nem eszem joghurtot – közölte Paula.

– Kaarina Alanne viszont evett. És kimosta. Több száz pohár lehet itt.

Paulát meghatottság fogta el, amikor elképzelte az idős asszonyt, amint minden alkalommal, miután megevett egy joghurtot, gondosan kimosta a műanyag poharat, azután betette a szekrénybe, hátha jó lesz még egyszer, holott az asszony maga is tudta, hogy soha nem lesz rájuk szüksége. Valószínűleg mindig így csinálta, ezért nem tudott felhagyni a régi szokással, aminek kezdetben akár teljesen észszerű oka lehetett.

– Még mit találtál? – kérdezte Paula, és átment a konyhába.

Az asztalon barna viaszosvászon terítő volt, rajta rejtvényújság, amely egy félig kész keresztrejtvénynél volt kinyitva. A rejtvény nem volt bonyolult, amolyan könnyed időtöltés, amikor a megfejtéshez nem kell különösebb erőfeszítés. Kaarina Alannénak csupán néhány klasszikus kérdés megfejtésére maradt ideje. A bal alsó sarokban négy szó volt beírva: vízszintesen CHAPLIN, függőlegesen LADD, az OONA és ALAN az n betűnél keresztezték egymást. A golyóstollal írt betűk gömbölyűek és szabályosak voltak.

– Úgy tűnik, itt nincs semmi, ami megmagyarázná, hogyan került Kaarina a fára – állapította meg Renko. – Csak edények, bolti blokkok, gyógyszerek.

– Milyen gyógyszerek?

– Még nem néztem át őket – felelte Renko, és az üvegcsékre meg dobozokra mutatott, amelyeket a kávéfőző mellé rakott ki a pultra. Paula a kezébe vett egyet.

– Buprenorfin – olvasta a címkén. – Ez egy erős fájdalomcsillapító.

– Nem lenne könnyebb egy embernek inkább ezzel eldobni az életét, mint egy kötéllel az erdőben? – tűnődött Renko.

Paula nem ismerte pontosan a hatóanyagot, de neki is éppen ez jutott eszébe. Egy másik üvegre pillantott: Exemestane. Levette a gumikesztyűt a kezéről, és beírta a szót a telefonja böngészőjébe.

„Az exemesztánt a menopauza utáni előrehaladott hormonfüggő emlődaganat kezelésénél használják” – olvasta fel Paula a kijelzőről.

– Ezek szerint Kaarina súlyos beteg volt – mondta Renko.

– Ez indíték lehetne az öngyilkosságra – jelentette ki Paula. – De nem így – tette hozzá magában.

4

Kedves Paula!

Észrevettem, hogy a legutóbbi állapotfelmérésed már több mint három éve volt. Amint időd engedi, intézd el a dolgot!

Pena

Paula egy pillanatig nézte az e-mailt, majd áttette a kukába. Aztán mégis visszahúzta a beérkezett üzenetek közé, és azt válaszolta a főnökének, hogy mihamarabb kér egy időpontot a tesztre.

Azt már nem árulta el, hogy a vizsgálat előtt váratlan akadály jön majd közbe, ami miatt el kell halasztani a tesztet. Paula erőnléti felméréseinek eredményei mindig kiválóak voltak, ezért a főnöknél egy darabig még biztos el lehet húzni a dolgot.

De hányszor lehet elhalasztani a vizsgálatot következmények nélkül?

Paula ösztönösen megtapogatta a jobb vádliját. Nem érzett semmi különöset. Az ujjai viszont furcsán bizseregtek. Vagy csak képzelődik? Paula úgy bámulta a kezét, mint egy potenciális ellenséget.

– Na, ezzel megvolnánk – szólalt meg a háta mögött Hartikainen, mint öreg gazda számadáskor – Van itt pár infó, ha érdekel.

Hartikainen összeszedett minden gyorsan elérhető információt Kaarina Alannéről. Nem volt valami sok.

Alanne Helsinkiben született, és halála előtt egy héttel töltötte be a nyolcvanadik életévét. A lakásban azonban Paula nem látott sem üdvözlőkártyákat, sem virágokat. Ugyan tudták, hogy Alannénak nincsenek közeli hozzátartozói, de hogyhogy nem voltak még ismerősei sem, akik megemlékezhettek volna a jeles napról? Lehetséges, hogy a nőnek a betegsége miatt nem volt sem ereje, sem kedve megünnepelni a kerek születésnapot, és ezért nem említette senkinek sem.

Alanne soha nem volt férjnél, és gyereke sem született. Egyetlen testvére, a nála öt évvel idősebb bátyja húsz évvel ezelőtt meghalt. Legközelebbi élő rokona két unokatestvér volt. Alanne a szociális szférában dolgozott, legutoljára, mielőtt nyugdíjba ment, az idősgondozás területén. Élete során összesen öt különböző lakcíme volt, mind Helsinkiben, és gyerekkori otthonát leszámítva a többi helyen is egyedül lakott.

– Hát ennyi volt az élete. Nem maradt utána túl sok elmesélnivaló – jegyezte meg Hartikainen.

– Lépj kapcsolatba az unokatestvérekkel! – mondta Paula.

– Megtörtént – válaszolta Hartikainen önelégülten. – Legalább tíz éve nem hallottak semmit az asszonyról.

– Mit mondtak róla?

– Nem sokkal többet, mint amit már amúgy is tudunk. Zárkózott ember volt, nem igazán érintkezett senkivel, egyedül élt egész életében. Legalábbis így tudták.

– Muszáj lennie valakinek, aki ismerte – mondta Paula. – Talán Renko megtalálja.

Amikor Paula visszaindult Alanne lakásából a rendőrségre, Renko még ottmaradt, hogy sorban becsöngessen az elhunyt szomszédaihoz. A ház lakóinak többsége idős volt. Renko valószínűleg tekintélyes mennyiségű kávét fogyasztott el a megkérdezett nagyik társaságában. Paula tudta, hogy az udvarias és bőbeszédű fiatalember sokkal inkább szóra tudja bírni az idős hölgyeket, mint ő.

– Mi újság Tallinnban? – kérdezte Hartikainen.

A direkt kíváncsiskodás váratlanul érte Paulát. Biztos volt benne, hogy senkinek sem említette legutóbbi utazását az öböl túloldalára. Netán valaki pletykált a dolgairól?

– Mi újság lenne, gyönyörű város – válaszolta Paula, és igyekezett olyan könnyed hangnemet megütni, amilyet csak tudott.

– Jó okod lehet arra, hogy állandóan odaszaladgálj – közölte Hartikainen.

– Honnan veszed, hogy állandóan odaszaladgálok? – kérdezte Paula feszülten.

– Ne felejtsd el, hogy nyomozó vagyok! – mondta Hartikainen mosolyogva. – Ha nem szeretnéd dobra verni az utazgatásaidat, nem érdemes rendszeresen észtországi csokit hozni a munkahelyedre, vagy egy észt bevásárlóközpont nejlonszatyrában vinni a felszerelésed az edzésekre.

Paula legszívesebben elharapta volna a nyelvét. Meglehet, jól értett a bűnügyek megoldásához, azonban fel sem merült benne, hogy valaki felfigyelhet az ő nejlonzacskóira – ő maga sem követte a kollégái életét, amíg rendesen elvégezték a munkájukat.

– Fel a fejjel! – mondta Hartikainen. – Tudok titkot tartani. De remélem, én lehetek az első, akit bemutatsz a titokzatos Mr. Tallin-nak!

Némi időbe telt, mire Paula megértette, mire céloz Hartikainen. Aztán megkönnyebbülten felnevetett, és megpróbált kissé zavart, ugyanakkor szégyenlős kifejezést varázsolni az arcára.

– Jaj, lebuktam! – mondta.

– Az én figyelmemet semmi sem kerüli el – nyilatkoztatta ki Hartikainen leereszkedően. – Ne aggódj, nem tudja meg senki! Tisztában vagyok vele, milyenek tudnak ezek lenni.

„Ezek” alatt Hartikainen nyilvánvalóan más rendőröket értett, akik a főnökük észt udvarlóján csámcsoghatnának. Paula tapasztalatai szerint azonban általában éppen Hartikainen volt az első, aki mások magánéleti fordulatain szokott poénkodni.

– De azért mondhatnál valamit! – kérte Hartikainen. – Egy idős, elvált férfi ki van éhezve az erotikára.

Erre Paulából már tényleg kitört a nevetés, de aztán gyorsan körülnézett. Az iroda üres volt. Karhu alighanem a tetthelyen volt, ahol valószínűleg még mindig tartott a helyszínelés, csakúgy, mint Kaarina Alanne lakásában.

– Mit akarsz tudni? – kérdezte Paula incselkedve, rá egyáltalán nem jellemző módon.

Azon csodálkozott magában, hogy Hartikainen vajon egyáltalán nem tartja-e furcsának ezt a beszélgetést, amire soha nem kerülne sor, ha neki valóban lenne barátja. Hartikainen azonban annyira elégedettnek tűnt a nyomozói teljesítményével és a feltételezett titokkal, hogy nem vette észre Paula szokatlan viselkedését.

– Várj csak, hadd gondolkozzam! – mondta Hartikainen. – Sötét vagy világos?

– Sötét és tüzes – válaszolta Paula, és a tallinni magánklinika orvosára gondolt, arra a szőke, vékony és csendes férfira, aki minden alkalommal komolyan nézett rá, könnyes, szomorú tekintettel.

– Ejha! – kiáltott fel Hartikainen. – Te pedig világos vagy és hűvös. Match made in heaven.

– Akkor végre lapozhatunk – közölte ingerülten Paula. Megint bizsergést érzett az ujjaiban. Megszólalt a telefon, szerencsére, mert ez végre gátat vetett Hartikainen további kérdezősködésének Paula képzeletbeli barátjáról. A telefonáló Renko volt, aki arra kérte Paulát, hogy menjen vissza Kelet-Helsinkibe.

Megtalálták Kaarina Alanne holmiját.

5

A „Tégy jót!” jótékonysági bolhapiac körülbelül egy kilométerre volt Kaarina Alanne otthonától, egy öreg bérház legalsó szintjén. A kirakatban középen egy könyvkupac tetején régi írógép állt, körülötte pedig néhány házi készítésű, suta textilbaba.

Renko egy kopott karosszékben ült a pultként szolgáló asztal mellett, és kávét ivott, ki tudja, ez már hányadik csésze volt aznap. Alanne legközelebbi szomszédai közül sikerült beszélnie azokkal, akiket otthon talált: három idős asszonnyal és egy házaspárral. Egyikük sem ismerte az elhunytat közelebbről, csupán köszöntek egymásnak, amikor összetalálkoztak a lépcsőházban, az egyik szomszéd azonban észrevette, hogy néhány nappal korábban különböző holmikat hordtak ki Alanne lakásából. Megkérdezte az ajtóban álló idős asszonyt, elköltözik-e, mire a nő azt válaszolta, hogy eladományozta az ingóságai egy részét.

A pult mögött álló nő nem tűnt sokkal fiatalabbnak, mint Kaarina Alanne. Valószínűleg nyugdíjaskori időtöltésből vezette az üzletet.

– A bevételt teljes egészében a gyermekek és fiatalok számára szervezett mentálhigiénés szolgáltatásoknak ajánljuk fel – magyarázta a nő Paulának, amint bemutatkozott, és kihangsúlyozta, hogy nem kap fizetést a munkájáért.

– Nagyszerű munka, nagyszerű munka – hajtogatta Renko, mint egy papagáj.

– Valóban nagyszerű – ismételte meg szófogadóan Paula. – Hol vannak?

– Mármint Kaarina holmija? – kérdezett vissza az eladó. – Egyelőre a hátsó szobában, még be kell őket árazni.

Paula körülpillantott az üzletben, ahol egyetlen vevő sem volt, és közben azon morfondírozott, miért nem volt ideje az asszonynak egy hét alatt előkészíteni eladásra Alanne tárgyait. Az eladó alighanem kitalálta, min gondolkodhat, mert azt kezdte magyarázni, hogy a holmik egy részét nem akarta egyedül beárazni, inkább segítséget kért a boltot működtető egyesülettől.

– Elég értékesnek tűnnek – mondta a nő.

– Valóban? – nézett rá Paula érdeklődve, miközben felidézte magában a kopár kétszobás lakást, ahol még szőnyeg sem volt a padlón. – Mennyire ismerte Kaarina Alannét?

– Nem nagyon. Időnként bejött ide beszélgetni. Valaha gyerekekkel foglalkozott, ezért érdekelte az egyesületünk tevékenysége. De azt tudtam, hogy beteg.

Paula felvonta a szemöldökét, és Renkóra nézett. Az megrázta a fejét, jelezve, hogy nem mondta el az igazat az eladónak Alanne haláláról.

– Erről maga Kaarina beszélt? – kérdezte Paula.

– Igen, amikor utoljára láttam.

– Az mikor volt?

– Múlt héten. Kaarina felhívott, és megkért, menjek el hozzá, és válasszak ki nála olyan holmikat, amiket jól el tudnánk adni az üzletben. Nem szoktam ilyesmit vállalni, de Kaarina azt mondta, én vagyok az egyetlen, aki segíthet. Pontosan így mondta.

A nő elmesélte, hogy együtt átnézték az egész lakást, és sárga cédulákkal jelölték meg azokat a tárgyakat, amelyek aztán a boltba kerültek. Jó pár óra elment rá, Alanne közben pizzát rendelt maguknak, de ő hozzá sem nyúlt a sajátjához.

– Az ilyen gyógyszerek rosszullétet okoznak. Tudom jól, mert otthon ápoltam a néhai férjemet, mielőtt bekerült a kórházba – magyarázta az eladó. – Kaarina már semmit sem bírt egyedül felemelni. Én raktam dobozokba a könyveket meg a többi holmit.

Ha Kaarina Alanne már könyveket sem tudott felemelni, hogyan tudta volna felkötni magát egy magas ágra?

Paula Renkóra pillantott, aki meglepően csendesen ült, és kifejezetten kimerültnek látszott. Talán a szomszédságbeli idős hölgyek meg az eladó már neki is túl sok volt.

– Akkor lássuk azokat a holmikat! – mondta Paula.

A nő a hátsó szoba ajtónyílása előtt lógó függöny mögé vezette őket. Meglepetésükre a helyiség nagyobb volt, mint az eladótér. Dugig volt áruval: zsákokban textíliák, nejlonzacskókban cipők, dobozokban könyvek és edények. Paula így már jobban értette, miért nem volt még idő beárazni Alanne tárgyait.

– Sokszor a hozzátartozók idehozzák az elhunyt összes holmiját, mi meg nem nagyon akarunk senkit sem visszautasítani. Pedig egy részük egyenesen a kukába megy – mesélte a nő, és félretolt az útból egy ruhákkal megpakolt állványt, hogy beljebb tudjanak lépni a szobába. – Ilyen szempontból Kaarina okosan járt el.

A boltot működtető egyesület két önkéntese hozta el a lakásból a holmikat, amelyeket az eladó és Alanne közösen kiválasztott. Alanne csak a legszükségesebb bútorokat kívánta megtartani, meg elegendő ruhát és edényt, néhány emléktárgyat és a televíziót.

– Azt mondta, hogy azok majd mehetnek a szeméttelepre, ha ő már nem lesz. Haláltakarítás volt – tette hozzá halkan az eladó.

– Ezt a kifejezést használta? – kérdezte Paula.

– Igen. Ismeri Eeva Kilpi Haláltakarítás című kötetét? Kaarina megmutatta. Ott van az is – mondta a nő, és a hátsó sarokban álló, könyvekkel megrakott polcra mutatott.

Az eladó megkérdezte Alannét, nem szeretné-e inkább megtartani Kilpi könyvét, ha fontos neki. Erre az idős asszony azt válaszolta, hogy már kívülről tudja, másrészt jólesett arra gondolnia, hogy valaki más is vigaszt meríthet a könyvből. Ezután Alanne hosszú részeket idézett a kötetből, mégpedig fejből.

– „Az öregség az, amikor az ember allergiás lesz az életre” – idézte az eladó. – Ez a mondat megmaradt bennem.

Alanne tehát mégiscsak irodalomszerető ember volt, és csupán azok a könyvek maradtak a lakás könyvespolcán, amelyek nem kelnének el, még fillérekért sem.

– Ezekhez a tárgyakhoz egyelőre tilos hozzányúlni. Önön kívül mások is be szoktak járni ebbe a raktárba? – kérdezte Paula.

Az eladó megrázta a fejét, és megígérte, gondoskodik róla, hogy Kaarina Alanne holmiját elkülönítsék a többitől.

Paula közelebb lépett a könyvespolchoz, és szemügyre vette a könyvek gerincét. Szinte kivétel nélkül hazai és külföldi klasszikusok voltak, nagy részük régi, de akadt néhány új példány is.

– A fasizmus tömegpszichológiája – olvasta Renko hangosan az egyik címet Paula háta mögül kukucskálva. – Kemény téma, nagyon kemény. Kötelező olvasmány volt az egyetemen. A könyv azt állítja, hogy az emberek fasisztává válnak, ha nem engedik nekik kiélni valódi szexualitásukat. Hitler is eltitkolta a homoszexualitását. Izgalmas elmélet, a különböző elnyomó rendszereket ma is borzasztóan érdekli, mit csinálnak az emberek a hálószobájukban, hogy ki kivel és…

– Komolyan? Az én időmben ez nem volt vizsgaanyag a rendőriskolában – mosolygott Paula, bár tudta jól, hogy Renko a félbemaradt egyetemi tanulmányaira utal.

– Talán nem ártott volna – sóhajtotta Renko. Ugyan tisztában volt vele, hogy Paula csak ugratja, nem tudta megállni, hogy ne folytassa: – Az egyetemen a pszichológia volt a mellékszakom, alig hiányzott már belőle. A főszakom pedig filozófia volt. Érdekelt Nietzsche, tetszeni szokott a fiataloknak, az emberfeletti ember meg a többi. De tanulmányaim során aztán Schopenhauer lett az igazi kedvenc, ő még Nietzschénél is menőbb.

Az eladó sokatmondóan köhögni kezdett, és miután abbahagyta, közölte, hogy vissza kell mennie előre a boltba. A nyomozók nyugodtan nézegethetik Alanne holmiját.

– Tényleg úgy volt? – tudakolta Paula, miután az eladó eltűnt a függöny mögött.

– Micsoda? – kérdezte Renko.

– Az a fasizmusos dolog.

– Egy kicsit talán leegyszerűsítettem.

Paula elmosolyodott, majd nekiállt végignézni Kaarina Alanne dolgait. A látvány, ami a lakásban fogadta őket, immár sokkal érthetőbb volt. Ebben a raktársarokban itt volt minden, ami legalább egy keveset elmondhatott Alanne személyiségéről: egy gyönyörű régi tálalószekrény díszes fogantyúkkal, csipketerítők, festmények és grafikák, régimódi ingás falióra, két kis szobor, faragott keretű nagy tükör. A fal mellett egy hatalmas feltekert szőnyeg, a széle alapján, ami kilátszott, keleti mintás.

Kaarina Alanne minden szépet el akart távolítani az otthonából. Alig egy héttel a halála előtt lehámozta róla a saját életét, hogy az végül már nem is volt otthon, csupán egy személytelen lakás.

Rákgyógyszerek, haláltakarítás.

Paula most már biztos volt benne, hogy Alanne pontosan tudta, hogy hamarosan meg fog halni, ez nem pusztán egy idős asszony előérzete volt. De vajon azt tudta-e, hogy a betegsége már ennyire előrehaladott állapotban van, vagy azt, hogy a betegségen kívül más is fenyegeti?

– Keresd meg Alanne kezelőorvosát! – szólt Renkónak, aki még mindig a régi egyetemi olvasmányát lapozgatta.

– Igenis, mein führer! – hangzott a válasz.

6

Késő délután a kórház udvara tele volt autókkal. Az ügyeletre vezető üvegajtón keresztül látni lehetett, milyen sokan várakoznak odabent. A parkolón gyenge, de fagyos fuvallat söpört végig.

Meri Kaikkonen az épület sarkánál várakozott, ahogy ígérte, és cigarettázott. A nyirkos idő ellenére csak egy fehér orvosi köpenyt vett magára.

– Dohányzó onkológus – mondta Renko, miközben átvágott Paulával a parkolón. – Ugyanolyan ritka, mint a józan író.

– Vagy az okos rendőrfelügyelő – tette hozzá Paula.

– Ez jó! – nevetett Renko, de a hangjából kiérződött némi bosszúság.

Kaikkonen üdvözlésre emelte a kezét, és parázsló cigarettáját az esővízlefolyóba dobta.

– A suszter gyerekének sincs cipője – mondta Kaikkonen vidáman, miközben még egyszer, utoljára kifújta a füstöt.

Paula Renkóra pillantott, és jót mulatott magában, látva, ahogy kollégája a csatornafedőre mered, miközben a suszteres közmondás és az orvos dohányzása közti összefüggésen töpreng.

– Bizonyára sok a dolga, akárcsak nekünk. Más szóval, térjünk a tárgyra! – kezdte Paula.

– Kaarina Alanne – mondta Meri Kaikkonen, mintha diktálni kezdett volna. – Előrehaladott emlőrák, nem akart műtétet. A rákot tavaly év végén diagnosztizálták. Két héttel ezelőtt azt jósoltam, hogy már csak hetei lehetnek hátra, legfeljebb néhány hónap. Úgy tűnik, ez helytálló volt.

Renko már éppen szólásra nyitotta a száját, Paula azonban megköszörülte a torkát, mert meg akarta akadályozni, hogy a kollégája a kelleténél hamarabb elmondja az igazat. Megkereste a telefonján az Alanne gyógyszereiről készített képet, és megkérdezte, indokolt volt-e mindegyik, és hogy valamennyit az elhunytnak írták-e fel. Kaikkonen a kezébe vette a telefont, rázoomolt a képre, és alaposan megnézte, mielőtt bólintott.

– Hogyan fogadta Alanne, amikor megtudta, hogy már nem fog sokáig élni? – kérdezte Paula.

– Nagyon nyugodtan. Olyan ember benyomását keltette, aki békében van önmagával és az életével. Van ebben valami szép – mondta Kaikkonen.

– Habár magányos volt – vetette közbe Renko.

– Nem – felelte Kaikkonen. – Egyedül volt, de nem volt magányos. Beszélgettünk erről, amikor észrevettem, hogy nem jelölt meg közeli hozzátartozókat. Kaarina elmondta, hogy egész életét a munkájának szentelte. Különben jól megvolt egyedül, a saját világában.

– Tehát mindig egyedül járt a vizsgálatokra?

– Igen. És nem is említett soha senkit.

– Erős fájdalmai voltak? – kérdezte Paula.

– Voltak fájdalmai, de nem voltak elviselhetetlenek.

– Mit gondol, foglalkoztathatta az öngyilkosság gondolata?

– Kizártnak tartom. Miért kérdezi? – tudakolta meglepve Kaikkonen. – Talán csak nem... Ezért nyomoznak a halála ügyében? Túladagolta volna a gyógyszereit? Az ilyesmi elvileg nem volna lehetséges, a fájdalomcsillapítókat csak kis adagokban lehet kiváltani.

– Még nem kaptuk meg a boncolás eredményét – közölte Paula. – De felakasztva találták.

Meri Kaikkonen szeme először rémülettel, majd könnyekkel telt meg, amelyeket sűrű pislogással igyekezett eltüntetni. Köpenye zsebéből egy doboz Chesterfieldet szedett elő, és rágyújtott egy újabb cigarettára. Paula hagyta, hogy az onkológus nyugodtan szívjon néhányat.

– Nem tudom elhinni – szólalt meg végül Kaikkonen, miután elszívta a cigaretta felét.