A mű eredeti címe: Son

Copyright © Thomas Enger & Johana Gustawsson, 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Rózsás Dani, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-954-3 (papír)

ISBN 978-963-614-955-0 (epub)

ISSN 1788-9510

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Madarász György

Korrektor: Laczkó Krisztina

Borítóterv: Csernák Ákos

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

„Az emlékezet úgy működik, mint egy Wikipédia-cikk: az ember hozzányúlhat, és átírhatja. Viszont ezt bárki más is megteheti.”

Dr. Elisabeth Loftus pszichológiaprofesszor, az emlékezet szakértője

Karennek, az egyedüli Mrs. Orendának

1.

Eltűnt a fiam.

A fiam. A gyökerem. Az egem.

Az erkélyemen állok, és a felhőket figyelem, amelyek keleten rózsaszín, nyugaton pedig narancssárga fényben játszanak, mintha nem tudnák eldönteni, melyiket is öltsék magukra. A nap ma este lassan nyugszik le, de a levegő már magában hordozza az éjszaka frissességét.

Megborzongok, és összehúzom magamon a kardigánomat. Nem a hideg ráz, hanem a félelem; az a fajta rémület, amelytől a torkomban dobog a szívem, és kavarog a gyomrom.

Reggel, amikor kinyitottam a szemem, azon töprengtem, vajon a mára beígért nyárias időjárás is olyan szeszélyes, norvég júniusokra jellemző nappalba fordul-e majd, amikor a napsugarak csak a szívet melengetik, de a testet nem. Azokra a gyerekekre gondoltam, akik a fiam medencés, születésnapi zsúrjára érkeznek majd, meg a sok gyümölcsre, amiket fel kell majd darabolnom, hogy aztán a csokoládé-szökőkútba mártogathassák őket. No meg a vattacukorgépre, amit ki kell próbálni, illetve az emeletes tortára a borospincében, amely ugyan kész volt, de még nem szilárdult meg teljesen. Egy pillanatra lehunytam a szemem, és felderengett előttem a néhai férjem mosolya, aztán elképzeltem, hogyan ünnepeltük volna együtt a fiunk kilencedik születésnapját.

Hirtelen megnyikordul az erkélyajtó.

Megfordulok, és látom, hogy Apu áll ott, feszengve, kőszoborszerű kifejezéssel az arcán. Világos, hogy még mindig nincs hír.

– Itt van Ramona – mondja.

Felállok, bemegyek a lakásba, és becsukom magam mögött az ajtót. Belépve azonnal fojtogatni kezd az állott levegő a konyhában, ahol a pulton mosatlan poharak és tányérok állnak halomban, rajtuk csokoládé- és rózsaszín cukorfoltok, mint egy elfeledett élet emlékei.

Vetle medencés zsúrja nagy siker volt. Apámmal fejvesztve rohangáltunk, pont ugyanolyan boldogan, mint a gyerekek, akik nevetve-rikoltozva játszották egyik játékot a másik után a hatalmas úszógumik között a vízipisztolyaikkal. Szokásához híven Vetle Evával, Heddával és Jesperrel állt egy csapatba. A többi szülővel együtt fantasztikus négyesnek neveztük el őket, és már az óvoda első napjától kezdve elválaszthatatlanok voltak.

Késő délután a gyerekek összegyűltek a nappaliban, Vetle pedig megkérte apámat, Nagypapa Rendőrfőnököt, hogy mutassa meg nekik a jelvényét, és meséljen a kalandjairól. A gyerekek csak úgy csüggtek minden szaván, miközben hajmeresztő autós üldözéseiről és a letartóztatásairól adott történeteket.

– És meg is bilincselted őket? – kérdezte Hedda, aki átkarolta Vetle és Eva vállát, miközben Jesper mellettem ült a kanapén, ahogy szokott.

– Néha bizony meg.

– Azta! – mosolygott Eva.

Jesper nevetve veregette meg Vetle vállát, mintha ő tartóztatta volna le a bűnözőket. Nem tudtam, ki a büszkébb: Apu vagy a fiam.

Hét órakor, amikor William Büdlow megérkezett, hogy elvigye Heddát és Evát egy filmpremierre a városközpontban, a Fantasztikus Négyes még nagyban focizott.

– Hát túlélted! – viccelődött William. – Pedig huszonvalahány cukormámorban úszó kis rosszaság futkorászott a kertedben. Le vagyok nyűgözve.

– Kösz – mosolyogtam.

– Biztos kimerültél.

– Nem, ami azt illeti, jól vagyok.

William felnevetett.

– Az ember azt hinné, hogy a világ első számú hazugságszakértője jobban füllent.

– Nem te mondod ezt nekem először.

Mindketten felkacagtunk.

– Kari? – szólít meg Apu.

Most ocsúdom csak fel. Még mindig a koszos tányérokat bámulom, és a mögöttünk álló nap bizonyos pillanatai videoklipekként villannak fel az agyamban. Csakhogy minden egyes visszajátszásnál torzul a kép, mígnem a mai naphoz fűződő emlékeim más sorrendbe rendeződnek, átszíneződnek, és teljesen kicsavarodnak.

– Gyere!

Miközben követem őt végig a folyosón, az apám hátrapillant rám a válla fölött, majd határozottan továbbhalad. Az, hogy már túl vagyok a negyvenen, nem számít semmit: még mindig az ő kislánya vagyok, és ő az én kősziklám. Miután Vetle apja meghalt, Apu volt a mentőövem, és az a biztonsági háló, ami miatt nem kellett választanom a fiam és a karrierem között. A történelem ismétli önmagát: én anya nélkül nőttem fel, a fiamnak pedig most apa nélkül kell. Viszont Vetlének felfoghatatlan volt az apja hiánya, sőt maga az apaság is csak fogalomszinten létezett a fejében, mivel Nagypapa Rendőrfőnökre mindig számíthatott.

Ramona Norum főfelügyelő egy egyenruhás rendőrrel beszél éppen, amikor megpillant. Az őt hallgató rendőr rövid bólintásokkal nyugtázza az utasításait, majd Ramona felénk veszi az irányt.

Nyolc éve találkoztam vele először. Azután kerestem fel, hogy láttam egy tévéinterjút egy védőügyvéddel, aki nyilvánvalóan hazudott, amikor a védence ártatlanságáról kérdezték. Kisült, hogy igazam van, és ezzel egy olyan közös munka vette kezdetét, amely később jó barátságba fordult, és Ramona családjára – Linneára és a két ikergyerekükre – is kiterjedt.

Ramona szorosan átölel engem. Nem kell elképzelnem, mi zajlik a lelkében. Egy olyan anya fájdalma ez, aki azon gondolkodik, mi lenne, ha ez a rémálom vele történt volna meg, és biztosan örül, hogy nem így lett. Szinte érzem a testében.

Kiszabadítom magamat az öleléséből, tudva tudván, hogy ha most elengedem magam, akkor összeesem.

Miután William elvitte a lányokat, Vetle megkérdezte, átmehetne-e Jesperhez.

– Most? – néztem a karórámra, ami kis híján fél nyolcat mutatott.

– Lééégyszi!

Fel-alá ugrált csillogó szemmel, és a kardigánomat rángatta.

Tudtam, mi folyik itt: Jesper meghívta a fiamat, hogy Fortnite-ot, vagy Isten tudja milyen videojátékot játsszanak, amit az én házamban nem lehet. Jesper szülei mások voltak. A fiamra néztem, és az ujjammal letöröltem izzadt homlokáról az odaragadt füvet, ami bekoszolta szabályos arcvonásait.

– De csak egy órára – mondtam, ám azonnal meg is bántam.

– Legyen másfél! – kérlelt Vetle. – Az is időbe telik, amíg odamegyek, és visszajövök, Mama, még akkor is, ha biciklizem. Kilencre itthon leszek. Megígérem.

Elmosolyodtam, és lehajoltam megpuszilni a klór- és naptejillatú kis arcát.

– Jól van, de egy perccel se többet!

– Hurrá!

Ezzel a két fiú el is indult, mint oly sokszor azelőtt. Miután Vetle felhívott, hogy tudassa, épségben megérkezett, hazaküldtem Aput, és leültem kicsit dolgozni. Úgy döntöttem, későbbre halasztom a kert és a konyha rendbetételét.

Vártam, hogy Vetle hazaérjen.

Habár késő volt már, szerettem volna vele megnézni egy újabb részt abból a sorozatból, amit nemrégiben elkezdtünk. Végtére is, még pár óráig a születésnapja volt.

Megszoktam, hogy mindig késik néhány percet, de amikor negyed tízre sem ért haza, felhívtam Anita Bach-Hansent, Jesper anyukáját. Anita elmondta, hogy Jesper félútig visszakísérte Vetlét, ahogy szokta, de már jó húsz perce hazaért. Egyszeriben úrrá lett rajtam a szorongás, és teljesen megbénultam.

Aztán felhívtam Aput, aki azt mondta, biztosan van logikus magyarázat arra, miért nem ért még haza Vetle. A gyerekek néha elveszítik az időérzéküket, vagy eltévednek. Sokszor megesik az ilyen. A rendőrség vár, mielőtt keresőcsapatot indítana, akkor is, ha azonnal hívom őket. Mondtam neki, hogy ez most más, egyszerűen érzem. Vetle tudja, milyen fontos, hogy pontos legyen, és úgy ismeri a bygdøyi erdő ösvényeit, mint a tenyerét. De Apu csak nyugtatgatott, hogy várjak, hátha Vetle hazaér, és tartsam magamnál a telefonomat. Nem vitatkoztam vele: az apám a fél életét a rendőrségnél töltötte. Mindezek ellenére alig tudtam uralkodni magamon, hogy ne induljak a fiam keresésére.

Furcsamód, abban a pillanatban felötlött bennem Vetle születésének az emléke. A szülésznő azt mondta, ne nyomjak többet, mivel a köldökzsinór a baba nyakára tekeredett, fojtogatta, és a szívverése vészesen lelassult, úgyhogy a műtőbe kellett vinniük engem vészhelyzeti császármetszésre. A testem nyomni akart, hogy világra hozzam a fiamat, de a szülésznő arra utasított, harcoljak az ösztön ellen, mert a kicsi csak akkor menekül meg.

Eltelt egy újabb óra, és Vetlének még mindig semmi nyoma nem volt. Akkorra már Apu sem ellenkezett, és hívtam is a jardot.

Ennek már ötven perce.

– Jesper elmondása alapján a Paradisbuktánál váltak el egymástól – mondja Ramona. – Jesper egyenesen hazament. Azt mondja, nem látott ott senki mást.

Apura nézek, és életemben most először úgy látom, a kősziklám omladozik. Meggörnyedt, a testtartása már inkább védekező, mintsem határozott. A szívem olyan hevesen kezd el verni, hogy mást nem is hallok. Érzem Vetle illatát, mintha csak a nyakába fúrnám az orromat. Érzem a nedves kis hajtincseit az ujjaim között, miközben fésülöm őt. Látom magam előtt merész, kedves, szerető tekintetét, ahogy nevet.

A fiam.

Az én édes kisfiam.

– És elmagyaráztam a főnöknek… – Ramona pillantása az apámra, a felettesére vándorol. – Mindenkivel elbeszélgetünk, akit csak találunk az erdőben, de ilyen későn nem sokan járnak arra. Bekopogunk a környező házakba is, hátha valaki látott valami szokatlant. Minden erőnket latba vetem, és átkutatjuk az erdőt. Ha kell, egész éjszakán át. Ahogy azt tudod is, az erdő meglehetősen nagy, és sok ösvény van benne. De szerencse, hogy még egy ideig világos lesz, és nincs hideg.

A fejemet rázom, hogy elhessegessem azokat a rémes képeket, amelyeket a saját képzeletem fest előttem, és amelyektől émelyegni kezdek.

– Gyorsan reagáltál – folytatja Ramona. – Ami nagyon jó. Vetle nem juthatott még messzire – ragadja meg a kezem. – Ne aggódj, Kari! Megtaláljuk őt. Vetle elő fog kerülni.

2.

Éjfél után pár perccel rálelnek a biciklijére.

Egy lejtő alján ültem, csupán egyméternyire a fjordtól, és a csorba első kereket bámultam, amelynek leakadt a lánca. A bukósisakja nem került elő, de a rendőrök vérnyomokat találtak pár éles sziklán nem messze innen, ami arra utalt, hogy valaki – valószínűleg a fiam – balesetet szenvedett. Elküldik a vért a laborba, hogy egyezik-e az övével.

Az, hogy a baleset ilyen közel történt a partvonalhoz, csak tovább fokozza a pánikomat. Ramona próbál vigasztalni, mondván, hogy a közelben lévő fák ágain fennakadt volna, és nem eshetett a fjordba. De nem tudok megnyugodni. Ha nem a vízben van, akkor hol?

Amikor a mobilom megcsörren, pontban reggel nyolc óra van. A házban nagy a nyüzsgés. Ismeretlen arcok fürkészik a monitorjaikat, folyamatos sustorgásuk pedig háttérzajjá olvad össze. A nappaliban ülök a kanapén, a légzésemre figyelek, miközben próbálom elterelni a gondolataimat és megőrizni a nyugalmam. Csakhogy egyáltalán nem megy.

A telefonom kijelzője egy ismeretlen számtól beérkező hívást mutat.

Látom Apu és Ramona arcán felsejlő aggodalmat. A levegő hirtelen sűrűbbé válik, és nehezebben veszem a levegőt.

– Vedd fel! – utasít Ramona feszélyezett, de határozott hangon. – Lehet, hogy egy aggódó szomszéd az, vagy valaki, aki segíteni akar. Vagy az egyik ügyfeled.

Reszkető hüvelykujjammal végigsimítok a kijelzőn, és felveszem.

– Halló? – szólok bele elcsukló hangon.

– Kapcsoljon a TV2-re! – utasít egy gépies hang a vonal túlsó végéről.

– Micsoda?

A szívem úgy zakatol, hogy érzem a torkomban a lüktetését.

– Ki beszél?

– Kapcsoljon a TV2-re! – szól rám ismét a hang. – Nálunk van a fia.

Ezzel a hívás megszakad.

Megmerevedek, és Apura, majd Ramonára pillantok.

– Ezt… ezt ti is hallottátok? – dadogom.

Ramona egy pillanatig a homlokát ráncolja, majd csettint az ujjával, hogy magára vonja a többiek figyelmét a szobában. Utasítja a hozzá legközelebbi rendőrt, hogy kapcsolja be a tévét. Apu segít neki megtalálni a megfelelő csatornát.

A képernyő most nagyobbnak tűnik, mint máskor. A TV2-n egy piros blézert viselő, szőke riporter éppen lezárja a mondandóját, majd várja, hogy a súgógépen megjelenjen a következő hír, ami így szól:

– Harmincnyolcezren haltak meg eddig, és a félelem, remény és kapzsiság újabb rémisztő rekordot döntött.

A fülemben lüktet a szívverésem. Milyen halálról beszél ez a nő?

– Többen fulladtak meg a Földközi-tengerben, mint valaha – folytatja. – A halottak száma legalább harmincnyolcezer, ami hetente közel kilencven fulladásos halált jelent, naponta pedig csaknem tizenhárom az átlag. Roskatag hajók, amelyeknek sosem kellett volna vízre szállniuk, gátlástalan csempészek, akik semmibe veszik az emberéletet, és kétségbeesett menekültek, akik hajlandók mindent kockára tenni…

Nem értem. Továbbra is csak az a gépies hang jár a fejemben. Hányingerem van.

„Nálunk van a fia.”

A körülöttem dolgozó technikusok munkához látnak. Néma parancsokat adnak ki, karok lengedeznek a magasban, és mutatnak valamire, amit nem látok. Apu keresztbe font karral áll a dohányzóasztal mellett, és a tévét nézi. A nyakamon, hátamon és a hónaljamban gyöngyözik a veríték. Ramona leguggol mellém, és a vállamra teszi a kezét.

Amikor a riporter José Mourinhóról kezd el beszélni, a telefonom ismét megcsörren, kijelzőjén az ismeretlen számmal.

Ramona int, hogy várjak egy kicsit, amíg a technikusai rácsatlakoznak a hívásra egy rögzítőszoftverrel. Felmutatja a hüvelykujját. Valaki lenémítja a tévét, és a szobára elviselhetetlen csönd nehezedik, amit csak a telefonom ismételt csöngése tör meg.

Ramona veszi fel, mivel én egyszerűen képtelen vagyok rá, majd kihangosítja.

– Helló, Kari! – szól bele ugyanaz a gépies hang.

Akaratomon kívül felnyögök.

– És üdvözlöm a többieket is.

Apura nézek, aki figyelmesen hallgatja a hangot. Bárki hívott is, tudja, hogy már itt van a rendőrség, és lehallgatják a hívásaimat.

Nagyot nyelek, és igyekszem uralkodni a hangomon:

– Itt Kari Voss beszél. Hol van a fiam?

– Kapott egy e-mailt – hangzik a felelet.

A vonal ismét megszakad, és csak a fülemben doboló szívhang marad helyette.

Levegő után kapkodok.

A fejemben tomboló vihar közepette csak azt ismételgetem magamban, hogy ez nem történhet meg. Egyszerűen nem lehet igaz.

– Van e-mail-alkalmazás a telefonodon? – kérdezi Ramona.

Nehézkesen, de bólintok. Újra elveszi tőlem a mobilt, és lapozgatni kezdi az appjaimat, majd pár pillanat múlva így szól:

– Egy videót küldtek neked.

Hátrál néhány lépést, és rá is jövök, miért. Egész testemmel remegni kezdek. Meg akar kímélni engem, abban az esetben, ha…

Lehunyom a szemem, és elhessegetem magamtól a gondolatot.

Apu hozzám siet, és megszorongatja a karomat. Újra becsukom a szemem, és a fejemet rázom, hogy elkergessem a felfoghatatlanul szörnyű képeket, amelyek felötlenek bennem.

– Jó hír! – kiáltja Ramona. – Vetle jól van.

Visszajön hozzám, leguggol, majd a dohányzóasztalon heverő könyveknek dönti a telefont, és elindítja a videót.

Nagyot nyögök, amikor meglátom a fiamat egy nappaliban ülni. Hogy hol lehet az a helyiség, nem tudom.

Életben van.

Mozog.

Lélegzik.

A szám elé kapom a kezem, hogy ne sírjak fel hangosan. Ugyanazt a Zlatan Ibrahimović-pólót viseli, mint a születésnapi zsúrján. A bal karján nagy sebtapasz virít. Előtte, az asztalon egy pohár tej.

Mögötte, a fali tévén a TV2 híradója megy, amelyben a tudósító beszámol a harmincnyolcezer halottról a Földközi-tengeren.

– Édes Istenem! – sóhajt fel Apu.

A videó mindössze hat másodpercig tart.

Ramona négyszer játssza le egymás után. Az ötödik lejátszást megszakítja egy beérkező hívás. A kijelzőn ismét az Ismeretlen szám tűnik fel. Ezúttal egyből felveszem, nem várok Ramona jelzésére.

– Mit akar? – szólok bele, haragtól megacélosodott hangon.

– Ötmillió norvég koronát – feleli a gépies hang. – Kap majd utasításokat!