TUTSEK ANNA

ÉLETKÉPEK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A rózsák testvére.

Egy karácsonyeste.

Zsuzsika.

Nagyanya meséje.

Virágvásár.

Édes anyám lelkem...

Öreg anyó.

Két gyermek.

Keserű leczke.

Öt kötőtű.

A rózsák testvére.

Mikor Rózsikát keresztelték, bölcsőjét bizony nem állták a tündérek körül, csak egy pár szegény asszony, épen olyan szegények, mint az édes anyja.

- Haj, haj, édes Bognárné, bizony nagy baj ez, - sohajtotta az egyik szomszédasszony, - bizony nagy baj most magának ez a kis árva!

Mert árva volt Rózsika. Édes apja, Bognár István, nehány héttel az ő születése után hirtelen meghalt. Alig gyönyörködhetett nehány hétig kis leánykája égszinkék szemében, mosolygó, rózsás arczocskájában.

- Hát nagy baj, nagy, - sóhajtotta özvegy Bognár Istvánné, de egyetlen örömem, vigasztalásom is. És majd csak megsegít a jó Isten!

A jó Istenben bizakodott Bognárné mindig. Hozzá fohászkodott, ha bánat érte, neki köszönte meg kevés örömeit. És az ő nevével kezdte meg munkáját mindennap, és még beszélni is alig tudott Rózsika, már imádkozni megtanította az édes anyja.

És a jó Isten meg is segítette.

Sok gonddal-bajjal, sok munkával és nélkülözéssel felnevelte a kis leányát.

És a mi öröm csak az életben érhette, azt mind elérte Rózsikával.

Szép volt Rózsika és jó. Olyan szelid, engedelmes, jó lelkű gyermek, a kivel soha semmi baj nem volt és olyan szép, mint egy virág.

Ha végigment az utczán, az emberek mosolyogtak reá és kérdezték:

- Hova mégy, virág?

Ha kiment az udvarra, a galambok eléje szálltak és turbékoltak: - jó reggelt, virág!

A tyúkok és csibék, a jérczék és kacsák feléje tipegtek-topogtak és karicsolták hangosan: - jó reggelt, virág, jó reggelt!

Még az akáczfa lombja is suttogott s reáhullatta fehér, illatos virágait, zöld leveleit: - jó reggelt, virág!

De legjobban mosolyogtak reá a rózsák. Akármerre járt, fölismerték, hogy testvérük jár arra, kis testvérük, a ki épen olyan friss, üde, kedves, mint ők maguk, s a kiben épen úgy csak gyönyörködni tud minden ember, mint bennök.

És Rózsika is épen úgy szerette a rózsákat, mintha testvérei lettek volna.

Mikor már nagyobbacska lett, a kis kertet házuk előtt teleültette rózsával. Nem díszes, nemes fajta rózsafákkal, hanem egyszerű csipkebokorral, pünkösdi rózsával, fehér patyolatrózsával, a milyen szegény emberek kertjében szokott nyílni.

És reggelenként, mikor iskolába ment, mindig megcsókolta a nyiló bimbókat és le nem szakított volna egyet is. Úgy képzelte, hogy az fáj a szegény rózsabokornak.

* * *

Egy szegény asszony jött egy napon segítséget kérni a tanítónőtől, a hova Rózsika iskolába járt.

Az ura betegen feküdt odahaza, már három hónap óta, és ő nem tudott munkába járni.

Eddig odahaza varrogatott, abból éltek szükösen, nyomorúságosan, két kis gyermekével együtt, de ime, az Isten nem szűnt meg őket még sujtani: forró vízzel véletlenűl úgy leforrázta a jobb kezét, hogy már egy hét óta nem tud varrni egyetlen öltést sem - és még hetekig nem fogja használhatni a kezét...

Azóta éheznek...

A mijök volt, már mindent eladtak.

Koldulni szégyel. De Isten nevében kér egy kis segitséget azoktól, a kiket ismer, a kik őt is ismerik. Csak addig, a míg a keze jobban lesz, és ismét varrhat...

A tanítónőnek igazán megesett a szíve a szegény asszonyon.

Már ismerte régóta és tudta, milyen derék, becsületes, jó asszony, s hogy nem saját könnyelműsége miatt jutott családjával együtt ilyen sanyarú helyzetbe.

Adott is neki hamarjában, a mit adhatott, de bizony egy tanítónőnek nincs sok fölösleges pénze.

A kis Juliskának, a szegény asszony leánykájának is szeretett volna valamit adni. Oly szomorú, bágyadt arczczal kapaszkodott a gyermek anyja ruhájába, hogy az ember igazán megsajnálta.

Épen be akart menni szobájába, hogy régi ruhái között keressen valamit össze, midőn az egyik leányka, a ki véletlenül ott állott és hallotta a szegény asszony könyörgését, szerényen megszólította:

- Kérem szépen, tanító néni, szabad-e nekünk is valamit adni a szegény asszonynak?

A tanítónő arczát nyájas derű sugározta be.

- Hogyne, édes Terikém. A ki a szegénynek ad, az Istennek ad. Megmondhatod osztálytársnőidnek, hogy bárki közületek, a kinek van csekély fölösleges pénze, vagy viseltes ruhája, jó tettet gyakorol, ha ennek a szegény asszonynak és kis leányának adja.

Terike kifutott az udvarra.

A gyermekek épen ott játszottak a „tíz percz” szünet alatt.

Terike rögtön elbeszélt nekik mindent.

Pár pillanat múlva már körülfogták a szegény asszonyt és leányát. Majdnem mindegyiknek volt pár krajczárka a zsebében, azt odaadták neki, a melyiknél épen nem volt, igérte, hogy majd holnap hoz, csak jőjjön el megint, még ruhát is adnak, hiszen van nekik elég.

Csak Rózsika húzódott szomorúan félre.

Neki nem volt egy krajczárkája sem, sem fölösleges ruhája. Mit adhatna ő a szegény gyermeknek, mikor ő maga is olyan szegény. Édes jó anyja alig tudta megkeresni a mindennapi kenyeret...

Egyszerre felderűlt az arcza s hirtelen kiosont az udvarról.

Ott laktak épen a szomszédban. Pár percz múlva már vissza is tért.

A köténye tele volt rózsával.

Hófehér, gyönge szirmú patyolatrózsával, halvány rózsaszín vadrózsával, picziny, piros moharózsa bimbóval...

Legdrágább kincseit, kis kertjének legszebb ékességét, gondosan ápolt kedves virágait szakította le s édes, szégyenlős mosolylyal nyujtotta oda a beteges arczú, szomorú kis leánynak.

Ó, csak Rózsika volt, a kinek nem volt semmije, hát odaadta azt, a mi a legkedvesebb volt neki.

A szegény kis lány arcza fölragyogott s mohó örömmel nyúlt a virágok után. Sötét pinczelakásukban ki tudja mióta nem látott szegényke napsugarat és virágot...

A többi gyermek nevetett a Rózsika adományán, de a tanítónő megsimogatta az arczát.

- Ti azt adtátok, a mi felesleges, - szólt hozzájuk, - de ő azt adta, a mi a legkedvesebb volt neki. Ti nyomort enyhítettek, de ő örömet okozott. És az életben nemcsak a mindennapi kenyérre van szükség, hanem egy kis napsugárra is.

Egy karácsonyeste.

- Bözsike, nem tudsz kissé gyorsabban jönni?

- Oh anyuskám, ne siessünk! Nézd csak, mily gyönyörű babákat tett ide is a kirakatba az angyal! Jaj, és ez a kis kocsi! Meg ott a konyha, főzőedényekkel!

A kis Bözsike édes anyja, Vári Simonné, meglassította lépéseit. Együtt volt a kis leányával a kereskedőnél, a ki varrásáért kifizette a pénzt s úgy tervezte, hogy hamar hazaviszi Bözsit s aztán elmegy vásárolni. De aztán látva, hogy a gyermeknek olyan öröme telik a fényes kirakatok nézésében, elhatározta, hogy majd inkább délután szalad el. Úgyis hamar meglesz a vásárlás, hiszen olyan nagyon, nagyon kevésre telik...

Bözsike ismét megállt egy kirakat előtt.

- Jaj, nézd csak, anyuskám, nézd, de gyönyörű!...

De anyja nem azt nézte, hanem egy kis fiúcskát, ki hangosan sírva állt épen ott előtte. Négy-öt éves lehetett, göndör, szőke fürtű s oly finom, drága ruhába öltöztetve, hogy Váriné előbb meg se merte szólítani. Gondolta, apja vagy anyja talán bement a boltba, s a gyermek azért sír, hogy őt künn hagyták. De csak nem jött senki. A fiúcska mind keservesebben kezdett jajveszékelni. A járó-kelők némelyike megfordult és reá nézett, de mindenki sietve, közömbösen haladt tova.

- Mi bajod, kis fiú? - kérdezte végre Váriné, mikor látta, hogy senki sem törődik a gyermekkel.

- Haza akarok menni! - zokogott a fiúcska.

- Hol lakol?

- Otthon. Édes apánál...

- Hát hogy hívják az édes apádat?

A gyermek csodálkozva nézett rá nagy, könnyben úszó szemével.

- Édes apának!

- És téged hogy hívnak?

- Dódinak!

- De miféle Dódinak?

A fiúcska hallgatott. Látszott rajta, hogy nem érti ezt a kérdést. Aztán újra sírni kezdett.

- Haza akarok menni! Haza akarok menni!

Váriné most már tisztában volt azzal, hogy a gyermek eltévedt, de nem tudta hirtelen, mitevő legyen? Bözsike ezalatt rég hátat fordított a kirakatnak s a kis fiúhoz hajolva, a gyermeket jószívűségével vigasztalni kezdte.