A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Chevy Stevens: The Hitchhikers, 2025

Fordította
GÖMÖRI PÉTER

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Végzetes örökség, 2017

Soha nem engedlek el, 2018

Aznap éjjel, 2018

Út az elveszettekhez, 2021

A múlt nem felejt, 2022

THE HITCHHIKERS. Copyright © 2025
by Chevy Stevens Holdings Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Fordította: Gömöri Péter

Borítóterv: Győrfi Judit

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Török Tünde

Korrektor: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-32-2

Férjemnek, Connelnek most és mindörökké

ELSŐ FEJEZET

Alice

1976. JÚLIUS 5.

Alice akkor pillantotta meg őket, amikor egymás mellett besétáltak a lakóautóparkba a hozzá csatlakozó kempingbe bevezető keskeny, kavicsos úton. Lassan, görnyedt tartással közeledtek szorosan egymás mellett, egy fiú meg egy lány, a fiú átölelte a lány vállát, ő meg a trapézfarmerja zsebébe dugta a kezét. A fiú nehéznek látszó katonai hátizsákot cipelt a hátán, ami úgy meg volt tömve, hogy szinte repedezett a varrásoknál, az aljához egy feltekert, zöld hálózsák volt odaszíjazva, ami a fiú fenekét verdeste a csípője alatt. Vörhenyesbarna sortot viselt.

Tom lassított a Ford Winnebagóval, hogy a pár elférjen mellettük. A fiú érdeklődve feléjük fordította a fejét. Szögletes szemüveget viselt, barna haja a válláig ért, és egy Ne habozz, nyomasd! feliratú kék atlétatrikó volt rajta.

Amikor odaértek a lakóautó mellé, a fiú magához húzta a lányt, hogy megvédje a felkavart portól és a motorházból áradó forróságtól. Alice látókörében egy pillanatra feltűnt a lány lehajtott feje és a szélben lengedező világosszőke haja. A visszapillantó tükörben követte őket a tekintetével, amíg el nem tűntek a következő kanyarban, de a lány közben egyszer sem nézett fel.

A kemping irodája egy ódivatú, farönkökből épült házikóban kapott helyet, a folyóból kiemelt kövekkel rakták körbe, a tetején egy középen harsánypiros juharfalevéllel díszített, kétoldalt piros csíkos, fehér kanadai zászló lobogott. Alice nagyot ásítva kiszállt a lakóautóból, és Tom nyomában fellépkedett az irodához vezető lépcsőkön. A férje mindkettőjük nevében aláírta a bejelentkező ívet, miközben Alice unottan a közelben álló, képeslapokkal megrakott állványt forgatta. Erősen pislogott, így próbálta kiverni az álmosságot a szeméből, és közben már bánta, hogy olyan sokáig fennmaradtak előző este, de valamiért ez a mostani július 4-i függetlenségnapi ünnep fontosnak tűnt: a látszat szerint Seattle fél lakossága is ugyanígy érezte. A nagyváros tengerpartja zsúfolásig megtelt az USA megalakulásának kétszázadik évfordulóját ünneplő és az esti tűzijátékot bámuló tömeggel.

Most végignézett a polcon sorakozó brosúrákon, és az egyikbe – amelyben a medveveszélyre figyelmeztették a látogatókat, és tippeket adtak az élelmiszer biztonságos tárolására – bele is lapozott. Közben Tom a kemping vezetőjével beszélgetett.

– Hajnal óta úton vagyunk, Washington állam legészakibb pontján, Blaine-nél jöttünk át Kanadába. Maga járt már arrafelé? – kérdezte tőle Tom. Alice nem hallotta a férfi válaszát, mert közben odalépett a következő sor polchoz, amelyeken különféle kempingcikkeket kínáltak. Például sárga műanyag tojástartót. Hosszú nyelű fémnyársakat, amelyekkel mályvacukrot vagy virslit lehet sütni a tábortűzön. Bogárriasztó spréket. Citromfűillatú gyertyákat. Csak foszlányok hatoltak el hozzá a két férfi beszélgetéséből. Tom mély hangját száz közül is felismerte volna.

– Vancouverben megálltunk ebédelni, aztán átgurultunk a Stanley parkon. A Lion’s Bridge környékén egy darabon végigsétáltunk a tengerparton is. Apám, hogy onnan micsoda kilátás nyílik a városra!

– Most először járnak Hope-ban?

– Úgy ám!

Még egy kicsit beszélgettek a kisvárosról, aztán a kempingvezető kiterítette a tábor részletes térképét, és megmutatta rajta, hogy hol parkolhatják le a lakóautót. Meg a közös mosdót és a zuhanyozót. Meg hogy hol találnak tűzifát. Aztán rámutatott a széles folyóra, és figyelmeztette őket, hogy nem ajánlatos belemenni, mert borzasztó erős a sodrása. Milyen kár egy ilyen szép, meleg nyári napon.

Tom megköszönte neki a részletes tájékoztatást, aztán odafordult Alice-hez.

– Mehetünk?

A nő bólintott.

Szinte lépésben áthajtottak az egész kempingen, ami két részre oszlott: az egyik közvetlenül a folyópart mentén húzódott, a másik benyúlt az erdő fái közé. Ahová csak nézett, Alice mindenütt sátrakat, lakókocsikat és nyitott ajtajú furgonokat látott, mindenhonnan hangos zeneszó áradt, a fák közé kifeszített madzagokon törülközők száradtak. Egy kutya felugatott, amikor elhaladtak mellette.

Nekik egy magas fenyőfák közé vágott keskeny tisztást jelöltek ki táborhelyül. Tom gondterhelten a homlokát ráncolta, miközben óvatosan betolatott a szűk helyre. Alice megpróbálta lentről irányítani, de egy kiálló faág így is végigkarcolta a lakóautó oldalát, mire mindketten felszisszentek.

– Bocsánat – mentegetőzött Alice. – Nem vettem észre.

– Nem baj. Előbb-utóbb úgyis megkarcoljuk – nyugtatta a férfi mosolyogva, de azért Alice kihallotta a csalódást a hangjából, sőt talán egy árnyalatnyi ingerültséget is.

– Nyugodtan szidj le. Kibírom.

Tom erre odapillantott rá, aztán gyorsan félrekapta a tekintetét. Alice érezte, hogy az arcába szökik a vér. Mindketten nagyon jól tudták, hogy Alice-t pár hónappal azelőtt csak egy hajszál választotta el attól, hogy ideg-összeroppanást kapjon. Az asszony most már hallgatott, miközben a férje beparkolt a lakóautóval a végleges helyére.

Elővették az alumínium kempingszékeket, Alice felállította az asztalt, leterítette a viaszosvászon terítővel és kisimította a gyűrődéseket. A sárga alapon piros pipacsmintás terítőn kifejezetten vidám látványt keltettek a Montgomery Ward katalógusából rendelt élénkzöld tányérok.

Tom bort töltött mindkettőjüknek.

– Na gyere, koccintsunk az úton töltött első esténkre.

– Miért nem iszunk inkább az előttünk álló rengeteg kalandra? – kérdezte Alice, aztán egymáshoz érintették műanyag poharaikat, és az asszony ivott egy apró kortyot. Már hónapok óta kerülte az alkoholos italokat. Egy korttyal több a kelleténél is elég volt hozzá, hogy elbőgje magát.

Tom pofás gúlát rakott gyújtósból a tűzrakó kör közepén, összegyűrt újságpapírt dugott alá, meggyújtotta, aztán lehajolt, hogy belefújjon az éledező tűzbe. Hosszú nyári nap volt, még alig sötétedett, mégis jólesett a pislákoló lángokat bámulni. Tom egészen közel húzta a székét a feleségééhez, és megfogta a kezét. Aztán csak üldögéltek ott összefont kézzel, szopogatták a borukat és hallgatták a szomszédok átszűrődő beszélgetését vagy egy-egy arra haladó táborlakónak a kavicsos ösvényen megcsikorduló lépteit, az éjszakára készülődő madarak halk csiripelését.

– Mivel fogjuk tölteni az estét? – kérdezte Alice.

– Mi van, máris meguntál? – fordult felé a férje gondterhelt arccal.

– Dehogyis! – felelte az asszony, és megpróbált biztatóan rámosolyogni. Nem akarta mindjárt az elején elszúrni ezt az autós túrát. A férje vigasznak szánta ezt a többhetes utat. Még egy Ford Winnebago Chieftain lakóautót is vett az útra, egy sportos narancssárga-barna csíkkal az oldalán. Alice imádta benne az étkezősarkot a zöld virágmintás huzatú ülőpadjaival és lehajtható asztalával, amit akár pótággyá is át lehetett alakítani, a süppedős, hosszú szőrű padlószőnyeget, a faborítású oldalfalakat, a kis fridzsidert és sütőt a konyhában, a mosdófülkébe beszerelt angolvécét, amit egy pedállal lehetett öblíteni. Az autó hátuljában keresztben álló kerevet egyetlen gombnyomásra dupla ággyá alakult át, a ruhák és az egyéb holmik helykihasználó elhelyezésére is rengeteg alsó- és felsőszekrény állt rendelkezésre. Még sötétítőfüggöny is volt az ablakokon. Tom esküdözött, hogy gond nélkül ki fogják tudni fizetni a törlesztőrészleteket, és emlékeztette Alice-t, hogy az orvos is pihenést rendelt neki.

Az asszony most meglötykölte a bort a poharában, és megfogadta magában, hogy ezúttal megpróbál tényleg kikapcsolódni. Újra vidám lesz, és szórakoztató. Csak szüksége van még egy kis időre, amíg összeszedi magát. De a bor ma este rossz ötlet volt.

– Nincs kedved egy parti Unóhoz? – próbálkozott Tom.

– Úgy érted, vacsora után? Előbb le kell zuhanyoznom. Szinte ragadok az izzadságtól.

– Akarod, hogy elkísérjelek a zuhanyozóba?

– Egyedül is boldogulok. – Megveregette a férje vállát. Látod? Nagyszerűen elvagyok.

A közösségi zuhanyozóból csak úgy áradt a penészszag, a betonpadló valósággal csikorgott a rengeteg behordott homoktól, a zuhanyfülkékben üres samponos flakonok és szappanmaradványok hevertek szanaszét. Alice megpróbálta lerúgni magáról a bőréhez tapadó vizes zuhanyfüggönyt, és azt kívánta, bárcsak inkább a lakóautóban zuhanyozott volna, de Tom ragaszkodott hozzá, hogy ahol lehet, inkább a kempingek mosdóit használják, hogy ne kelljen naponta ürítenie a lakóautó szennyvíztartályait. Alice felvette a tusolósapkáját, és gyorsan lemosakodott a langymeleg permet alatt.

Már megszárítkozott, tiszta ruhába öltözött és éppen a holmiját szedte össze, amikor kintről szandálcsattogásra lett figyelmes. Kilépett a zuhanyfülkéből, és meglepetten ismerte fel az előbb látott szőke lányt az egyik mosdónál, aki meghökkenten hátrafordult a léptei neszére.

– Elnézést – mondta neki Alice. – Nem akartam megijeszteni.

– Ó, semmi baj – felelte a lány. Aztán lehajolt, és egy többrétűre összehajtogatott papírtörlőfecnit tekert körbe a szandálja pántján. Felszisszent. – Felhólyagzott a lábam. Elfelejtettem sebtapaszt hozni.

– A lakóautónkban van egy elsősegélydoboz. Szívesen adok egyet, ha beugrik érte.

A lány igyekezett felnőttes arckifejezést ölteni, miközben mérlegelte az ajánlatot. A maga módján csinos volt azzal a huncut manóarcocskájával és hatalmas, ártatlan tekintetű kék szemével, de már-már betegesen sovány; vézna alakja valósággal elveszett a dereka körül petyhüdt vitorlaként lógó babydollban. Kifordított lábfejjel állt a mosdó előtt.

– Hát ez nagyon kedves magától, de előbb hadd kérdezzem meg a barátomtól.

Alice megvárta, amíg a lány kifésüli a haját és szájfényt ken az ajkára, aztán berámol mindent egy színes, horgolt szütyőbe. Amikor elkészült, azt is bedugta a falhoz támasztott hátizsákjába, amit aztán a vállára kapott.

Amikor kiléptek a közös mosdóból, a fiú már ott várt rá; a karját összefonta a mellén, a napszemüvegét feltolta a feje búbjára, a hátizsákja ott hevert a lába mellett a földön. Keskeny csípőjén egy makramé öv tartotta a helyén a farmersortját.

Sötét szeme összeszűkült, amikor megpillantotta Alice-t a barátnője mellett.

– Minden oké, kicsim?

– Aha – felelte a lány, és azonnal belekarolt a fiúba. – A hölgy azt mondja, van náluk sebtapasz.

– Alice Bell vagyok – mutatkozott be Alice, és automatikusan kezet nyújtott.

A lány ugrott oda elsőként, hogy megszorítsa.

– Engem Oceannek hívnak, ő meg Blue.

Alice elfojtott egy mosolyt. Szóval két hippi. Valószínűleg valami nyári idénymunkát keresnek vagy egy zenei fesztiválra tartanak. Kezet rázott a sráccal is. Meleg volt a keze, és jó kérges. A bütykei fel voltak horzsolva. Gyorsan zsebre dugta a kezét.

– Adjam oda most rögtön? – kérdezte Alice. – Mi is itt kaptunk helyet a közelben.

Ocean a srácra pillantott engedélyért, aki kurtán bólintott. Ocean Alice mellett lépkedett, a fiú hátulról kísérte őket. Udvariasan elbeszélgettek az időjárásról, a kemping csodálatos fekvéséről és a sokfelé szétágazó mohás ösvényekről. Ocean könnyed, vidám beszédstílusát – a magánhangzókat elnyújtó és a mondatvégeken felkunkorodó, jellegzetesen kanadai hanglejtését – Alice kifejezetten bájosnak találta.

Egy nyakbakötős felsőt és forrónadrágot viselő fiatal nő jött velük szembe az ösvényen. Lehajolt, hogy letépjen egy szál vadvirágot, aztán néhány páfránylevelet szedett hozzá és kis csokorba fogta őket. Amikor közelebb ért és észrevette a hátuk mögött ballagó Blue-t, kacéran rámosolygott, és bájosan odaköszönt neki:

– Szia.

Ocean felé fordította a fejét és morcosan odapillantott rá, de fölöslegesen izgatta fel magát. Blue oda se hederített a lányra, csak felzárkózott Ocean másik oldalára, és lebarnult karjával átfogta a vállát. Alice tapintatosan félrefordult, amikor a fiú valamit súgott a lány fülébe.

Tom a tábortűznél ült, amikor hármasban odaértek, de rögtön felpattant és a szemöldökét ráncolta, az ajka körül várakozó mosoly bujkált. A felesége tekintetét kereste.

– Összeismerkedtünk a mosdóban, és a barátainknak szükségük volna egy elsősegélydobozra. – Odafordult hozzájuk. – Hadd mutassam be a férjemet, Tomot. Mindjárt hozom a sebtapaszt.

Mire Alice előjött a lakóautóból, ők hárman már a piknikasztalnál ültek és vaníliás üdítőt ittak. Ocean a lábujjával foglalatoskodott, közben Tom megpróbált beszédbe elegyedni Blue-val, de a fiú tőmondatokban válaszolt. Csak annyi derült ki, hogy British Columbia tartomány északi részéből jön egy kisvárosból, egy vas- és fémáruboltban dolgozik eladóként, és most arra használják a vakációjukat, hogy kicsit jobban megismerjék Kanadát, mielőtt letelepednek valahol.

– És autóstoppal mentek? – kérdezte Tom.

– Aha.

– Remélem, időnként azért hazatelefonáltok a családotoknak.

Blue Oceanre sandított, aki mintha megriadt volna valamitől. Vadul pislogott, mintha mindjárt sírva fakadna. Blue átkarolta a vállát és odahúzta magához.

– Tudják, az a helyzet, hogy apám egy részeges disznó, anyám elszökött otthonról, Ocean szülei pedig már nem élnek.

Tom üdítőitalt tartó keze lehanyatlott, és elképedve meredt rájuk.

– Ó, rettentően sajnálom.

– Semmi gond. Legalább mi ketten itt vagyunk egymásnak – felelte Blue felszegett állal. Ocean hálás szemmel pillantott fel rá. A fiú egy csókot lehelt a homlokára. – Nemsokára úgyis hárman leszünk.

Alice elsőre nem értette. De akkor Ocean keze a hasára vándorolt és megállapodott egy szelíd dudoron, ami addig láthatatlan maradt a bő babydoll alatt.

– Ó, hát te terhes vagy? – kérdezte meglepett hangon Alice. A lány szinte még gyereknek tűnt.

Ocean elpirult, Blue pedig szemrehányó tekintetet vetett Alice-re.

Tom a felesége kezéért nyúlt az asztal alatt, és megszorította.

– Hát… gratulálok… a gyerek isten áldása. Nekünk nem volt ekkora szerencsénk.

Erre mindketten Alice-re pillantottak, aki úgy érezte, mindjárt elbőgi magát, de lázasan belekapaszkodott Tom kezébe, felkunkorította a szája szélét, és nagyon remélte, hogy a grimasza egy mosolyra emlékeztet.

– Megkérdezhetem, hányadik hónapban vagy?

– Azt hiszem, az ötödikben – vonta meg a vállát Ocean. Alice-nek már a nyelve hegyén volt, hogy megkérdezze, volt-e már orvosnál. Hogy veheti ennyire félvállról a terhességét? Hogy indulhat hosszú túrára autóstoppal, amikor egy becses új életet hord a szíve alatt? Csak hát neki ehhez semmi köze. Alice jéggé dermedve ült a helyén.

– Még idén összeházasodunk – mondta Blue, Ocean pedig boldogan rámosolygott.

– Ó, hát ez nagyszerű. Mi már tizenhat éves házasok vagyunk – mondta Tom. – A helyi középiskolai futballcsapat edzője vagyok, Alice korábban ott dolgozott titkárnőként. Így ismerkedtünk meg.

– Futballedző? – kérdezte Blue látható zavarban. – És hová valósiak?

– Seattle-be. Már évek óta tervezzük, hogy meglátogatjuk a csodálatos országotokat.

– Király – nyugtázta Ocean, aztán meghúzta az üdítőjét.

– Nektek hol adtak helyet a kempingben? – kérdezte Tom.

– Nem hoztunk sátrat, úgyhogy a folyóparton aludtunk.

– És nem fáztatok?

– Nem hát – rázta meg a fiú a fejét. – Tüzet raktunk.

Tom már éppen mondani készült valamit, amikor óriási dübörgéssel elhúzott a közeli úton egy csapat motoros. Alacsony építésű motorkerékpárjaik voltak magasra felnyúló kormánnyal. Az utolsónak érkező motoros jól megnézte őket magának, amikor eldübörgött mellettük. Hosszú, zsíros, vörös haja volt, bozontos szakállába belekapott a szél, a bőrmellénye alatt csupasz volt a felsőteste. A tekintete elidőzött Alice-en és Oceanön. A kanyarban rátértek a folyó mentén elhelyezkedő táborhelyekhez vezető útra, és a motorzaj lassan elhalt.

Tom újra a fiatal párhoz fordult.

– Ha jól látom, ma sem lesz nyugodt éjszakája a folyóparton táborozóknak.

Ocean aggodalmas tekintettel nézett a barátjára. A fiú megpróbált egy bátorító mosollyal válaszolni, de Alice önkéntelen is kiszúrta, ahogy a válla és mindkét karja megfeszül.

– Nincs kedvetek velünk vacsorázni? – kérdezte tőlük Tom. Erre meg Alice teste feszült meg. Nem szívesen töltötte volna az egész estéjét egy állapotos nő társaságában. Pontosabban egy állapotos tinédzser társaságában, akinek a gyereke nagy valószínűséggel egy autó hátsó ülésén fogant. Alice utálta magát a gonosz gondolataiért és a keserű szájízért, amit maguk után hagytak.

Blue most kihúzta magát ültében.

– Köszönjük, de hoztunk ennivalót.

– Legalább nem kell vacakolnotok az elkészítésével – felelte Tom, és már fel is állt és elindult a grill felé. – Higgyétek el, a faszénen sült steaket semmi sem veri.

Ocean és Blue újra egymásra néztek, aztán a srác így szólt:

– Hát, jó. Köszönjük szépen.

– Helyes! – szólt közbe Alice az arcára erőltetett mosollyal, és ő is felállt. – Megyek, összedobok egy salátát. – Gyorsan bement a lakóautóba, ahol a mosdóban egy kis hideg vizet paskolt az arcára, megigazította a haját, és néhányszor egymás után mély levegőt vett. Aztán energikus mozdulatokkal rutinosan zöldséget aprított, lehántolt néhány cső kukoricát, és addig tevékenykedett, amíg lecsillapodott.

Már majdnem teljesen lement a nap, mire asztalhoz ültek. Az olimpiáról beszélgettek. Alice elmesélte nekik, milyen hosszú sort kellett végigvárnia, hogy megszerezze a programfüzetet és a jegyrendeléshez szükséges űrlapot, hogy aztán hónapokkal később végre megtudja, hogy mely olimpiai eseményekre sikerült jegyet kapniuk, és nekiláthasson megszervezni az útjukat.

– Ha jól tudom, Erzsébet királynő is ott lesz a nyitóünnepségen – mondta Tom. – Piszok nagy felhajtás lesz.

– Egyenesen Montrealba tartanak? – kérdezte Blue.

– Nem, előbb szeretnénk körülnézni kicsit a Banff Nemzeti Parkban, aztán megállunk még Calgaryban, onnan felmegyünk Saskatchewanbe és Manitobába is. Amikor leérünk Ontarióba, bérlünk egy kenut, és evezünk pár napig a Nagy-tavakon. Alice mindenáron hallani akarja a tőkés récék kiáltását. – Odamosolygott a feleségére.

– Kihagytad a nyírfákat meg a juharfaszirup-párló farmon teendő túrát.

Tom újra Blue-hoz és Oceanhöz fordult:

– Nektek nincs valami javaslatotok?

– Soha nem jártunk sehol Vancouveren túl – felelte Blue egy vállrándítással.

– Köszönjük a vacsorát – mondta Ocean, és egy szalvétával letörölgette a vajat az ujjairól, aztán megtörölte vele a száját. – Nagyon finom volt.

– Örülök, hogy ízlett – mondta Alice, aztán felállt, hogy összeszedje a tányérokat. – Kinek hozhatok egy kis desszertet? Van egy behűtött dinnyénk.

– Köszönjük szépen, de ideje mennünk – jelentette ki Blue. – Még hálóhelyet kell találnunk éjszakára.

– Ha akartok, maradhattok nálunk. Van egy tartalék sátrunk, és ez itt valószínűleg biztonságosabb hely, mint a folyópart azzal a sok motorossal, pláne egy… – Tom tekintete óvatosan Oceanre vándorolt.

Alice csak a kezében szorongatott piszkos edényeket bámulta. Kerülte Tom tekintetét.

– Szerintem igazuk van, drágám – helyeselt óvatosan Ocean. A hangjából idegesség érződött ki.

Amikor Blue erre egy szót sem szólt, Alice önkéntelen felpillantott rá. A fiú fürkésző szemekkel nézte őt meg Tomot. Alice kíváncsi volt, vajon miért tétovázik. Megérezte volna, hogy ő milyen zaklatott?

– Itt kényelmesebben lesztek – erősítette meg Tom.

– Hát jó. Ha nem vagyunk a terhükre…

– Na, akkor ezt meg is beszéltük – zárta le a kérdést Alice, és a piszkos tányérokat felvitte a lakóautóba.

Tom és Alice már egymás mellett feküdtek a lakóautóban. Előzőleg jó néhány parti Unót játszottak a fiatal párral a kinti lámpa fényénél. Ocean nem ismerte ezt a kártyajátékot, de gyorsan tanult, bár képtelen volt rávenni magát, hogy – mint a többiek – a megfelelő pillanatban hangosan „Unót” kiáltson, az ő szájából inkább csak afféle halk bocsánatkérésnek hangzott. Blue-nak viszont semmi gondot nem jelentett, hogy jó hangosan lecsapja a kártyáit az asztalra. A szórványos beszélgetésből kiderült, hogy Ocean tizenkilenc éves, Blue pedig huszonkettő, de Alice jóval fiatalabbnak tippelte a lányt. Olyan ártatlannak tűnt. Alice odatett egy zacskó pattogatott kukoricát a tűzre, de Ocean ijedtében majd felborította a székét, amikor a szemek pattogni kezdtek a forróságban. Aztán tágra nyílt szemmel bámulta, ahogy az alumíniumbélésű zacskó lassan ezüstös dómmá terebélyesedik.

– Te elhitted a meséjüket? – kérdezte most Alice. – Hogy állítólag csak utazgatnak?

– El én – felelte Tom, és megigazította a párnáját. – Miért, te nem?

– Nem úgy néznek ki, mint akik felkészültek egy hosszú útra. Szerintem inkább szökevények.

Tom alig érezhetően vállat vont a sötétben, aztán Alice felé fordult. – Nekem nem tűnnek kiskorúnak.

– A nevük nyilvánvalóan kitalált.

– Nem tiltja a törvény. Csak szórakoznak. – Alice kiérezte a férje hangjából az alig leplezett csodálatot, és azonnal bűntudatot érzett. Talán éppen ezért ragaszkodott úgy a társaságukhoz. Közöttük újra fiatalnak érezheti magát. Őrá pedig épp az ellenkező hatást gyakorolták. Harminchat évesen hirtelen negyvenhatnak érezte magát a társaságukban.

– Szinte semmit sem árultak el magukról.

– Azt hiszem, mindkettőjüknek zűrös gyerekkora volt. De amúgy rendes srácok, nincs semmi ok az aggodalomra – mondta Tom, és megcirógatta a felesége karját. – Próbálj aludni egy kicsit!

Tom légzése pár perccel később már egyenletessé mélyült. Alice úgy szeretett volna feléje fordulni, hogy a karjához szorítsa az arcát, de elcsigázott testében szikrányi erő sem maradt. A szíve is elnehezült.

Azelőtt mindig megnyugtatta a férje masszív alkata. Tom nem volt különösebben magas növésű, de széles válla volt, izmos és kisportolt teste, és stabil, erős lábakon állt. Sűrű fekete haját focistafrizurába fésülte, széles és gondosan nyírt pajesza majdnem leért az álláig. Imádott jókat enni, szerette a sört és a jókedvű baráti beszélgetéseket. Kiváló házigazda volt, a Superbowl estéjén mindig náluk volt a parti. Alice több barátjuktól is hallotta, hogy egymás közt „jóindulatú óriásként” utalnak rá. Neki is ez volt róla a véleménye, de közben irigyelte, amiért oly könnyedén le tudja rázni magáról a gondokat. Meg hogy gyorsan és határozottan hoz döntéseket anélkül, hogy elveszne a részletekben.

Immár tizenhat éve voltak házasok. Nem kevés idő, de a testi kapcsolatuk semmit sem romlott ezalatt. Egészen tavalyig. Előbb csak egy apró repedés tűnt fel rajta, ami fokozatosan árokká szélesedett, mára pedig tátongó szakadék lett belőle. Tom néha azért még nem adta fel teljesen, néha ujjait Alice ujjai közé fonta, közelebb húzódott hozzá az ágyban, tétován a csípőjére tette a kezét, a nyakába csókolt, de az asszony görcsös teste nem oldódott fel, érezni sem érzett semmit, így hát Tom előbb-utóbb elhúzódott mellőle.

Zene hangja és harsány nevetés, kiáltozás szűrődött be hozzájuk a lakóautó falán át. Nyilván a motorosok ott lent a folyóparton. Alice-t ugyan nyugtalanította, amikor a férje indulás előtt közölte vele, hogy magával hozza az apja régi pisztolyát is, de most örült, hogy nem teljesen védtelenek. Tom halkan horkolt. Alice-nek eszébe jutott a fiatal pár odakint a sátorban. Vajon elaludtak már? Holnap isten bizony erőt vesz magán, és vidám lesz. Reggelit készít nekik. A keze szórakozottan az immár lapos hasára tévedt, aztán úgy kapta el onnan, mintha megégette volna az ujjait.

Aznap éjjel a karjába helyezett élettelen kisfiáról álmodott, akit gondos kezek oly szorosan tekertek be a kék színű kötött takaróba, hogy az orrocskája is alig látszott ki belőle. Aztán már csak a kis cédrusfa koporsót látta, ahogy lassan leereszkedik a megásott gödörbe. A föld tompa dübögését hallotta, ahogy a rögök koppannak a fedelén. Kétségbeesetten kapott a lezúduló rögök után, de már semmi sem hozhatta vissza a gyermekét.

MÁSODIK FEJEZET

Jenny

A cipzárral összekapcsolták a két hálózsákot, és úgy feküdtek rajta, ahogy szoktak: Jenny a fiú mellkasára hajtotta a fejét, ő meg átkarolta a lány vállát. Simon apró köröket rajzolt a hátára az ujjbegyével. Elég meleg volt az éjszaka ahhoz, hogy ne fázzanak az ujjatlan trikójukban meg az alsóneműjükben, de a ruhájuk és a cipőjük is ott volt közvetlenül mellettük, hátha sietve kell távozniuk. A hátizsákjukat sem csomagolták ki.

– Mi van? Blue meg Ocean? – kérdezte Simon halkan, szinte Jenny fülébe suttogva.

– Nem volt időm gondolkodni. Ez jutott először eszembe.

– Nekem tetszik. – A fiú lejjebb engedte a kezét Jenny hátán, és gyöngéden megvakargatta a dereka alatt a keresztcsontja tájékát. Az előző éjjel a folyóparton annyi rovar csípte meg őket, hogy most mindkettőjük hátát apró hurkák borították. Alice adott nekik éjszakára egy tubus kalaminkrémet és egy teli termosz vizet, és amikor látta, hogy nincs párnájuk, még rájuk tukmált két díszpárnát is a lakóautóból. Ezek ugyan jó kemények voltak, Jenny mégis hálás volt érte, hogy legalább most nem megint a hátizsákjukat kell a fejük alá gyömködni támasztéknak.

– Mit gondolsz, velük menjünk? – kérdezte a lány.

– Fene tudja… Ez a Tom túl sokat kíváncsiskodik.

– Szerintem jó fejek – válaszolta a lány, és közben a lábujjait tornáztatta, hogy oldja a vádlijába állt görcsöt. Már napok óta állandó mozgásban voltak. Először a könnyű alumíniumcsónakban eveztek a part mentén egész éjszaka a koromsötétben, csak napfelkeltekor álltak meg egy eldugott öbölben. Másnap éjjel feleveztek a folyón, de a zúgóknál meg kellett állniuk. Magára hagyták a csónakot, és az egyik táborhely mellett aludtak a homokos folyóparton. Azt tervezték, hogy másnap gyalog folytatják az utat, de mire elindultak a legközelebbi városka felé, hátha akad a benzinkútnál egy hosszú távú kamionos, akihez bekéredzkedhetnének, és aki elvinné őket a következő tartományba, Jenny lába már pokolian fájt.

– Neked is feltűnt, hogy minden holmijuk vadonatúj? – kérdezte Simon.

– Biztos jó gazdagok.

– Lefogadom, készpénz is van náluk.

Jenny hirtelen megértette, hogy a fiúnak mi jár az eszében.

– Szó sem lehet róla.

– Pedig valahogy muszáj pénzt szereznünk.

– Igen, de nem úgy. – Ezek rendes emberek. Jenny rögtön látta. Tom egy vérbeli középiskolai edző derűs, biztató hanghordozásával beszélt, Alice meg nagyon csinos nő volt azzal a mogyoróbarna szemével, göndör barna hajával és gödröcskés arcával. Milyen szomorú, hogy nincs gyerekük. Alice-en látszott, hogy nagyszerű anyuka lett volna belőle. Nem olyan, mint az övé. Jenny arrébb húzódott, hogy Simon ne érezze meg a potyogó könnyeit.

Simon is a másik oldalára fordult, a lány hasára szorította a kezét, és cirógatni kezdte. Izgatottan várta a megszületendő babát, neveket ízlelgetett, és egyfolytában arról duruzsolt Jennynek, hogy majd letelepednek egy kis farmon, vagy munkát keres egy halászhajón Új-Skóciában. Jenny pedig ékszereket készítene, amit aztán eladnának a boltoknak.

– Hát nem megígértem, hogy gondodat viselem? – kérdezte tőle.

– Nem akarom, hogy még valakinek bántódása essen.

– Hát jó. Akkor megkérem őket, hogy vigyenek minket magukkal. – Azzal egy csókot nyomott a lány nyakgödrébe. – Legyen úgy, ahogy te akarod, a lényeg, hogy boldog légy, kicsim. Nincs semmi, amit meg ne tennék érted.

Simon készségessége, feltétlen ragaszkodása hozzá és az elszánt védelmező hajlama néha megijesztette Jennyt, mert maga sem értette. Úgy érezte, meg sem érdemli. De a fiúnak láthatóan nem voltak kétségei. Ő mentette meg, és ezt Jenny soha az életben nem fogja elfelejteni. Egész életére az adósa maradt.

Alice és Tom halk sürgölődése és suttogó beszélgetése keltette fel őket, meg a tábortűz füstszaga. Amikor Simon a háta mögött Jennyvel kibújt a sátorból, Alice már frissen főzött kávéval várta őket. Úgy tűnt, már felkészült az előttük álló napra; göndör haját rövid kis lófarokba fogta, amit egy selyemsállal kötött át. Kék, hajszálvékony csíkos sort volt rajta, meg egy ujjatlan, fehér galléros felső. Tom lezserebben öltözött, ő egy lila University of Washington feliratú ujjatlan trikót és egy sportos, aranysárga sortot viselt.

A fiatal pár elment a közös mosdóba, aztán ők is odaültek az asztalhoz, amit már megterítettek a reggelihez. Jenny vastag palacsintákat szúrt a villájára, és élvezettel habzsolni kezdte a juharsziruppal bőkezűen lelocsolt tésztát. Alice alig evett valamit, de Tom addigra már félig elpusztította a saját adagját. Egy pillanatra abbahagyta az evést, hogy belekortyoljon a kávéjába, amiből felcsapott a forró pára az arcába.

– Na, ti is útra keltek ma reggel? – kérdezte tőlük Tom.

Simon visszatette az asztalra a juharszirupos kancsót, és megtörölgette ragacsos ujjait.

– Legalábbis remélem. Esetleg elvinnének?

– Hová akartok menni?

– Már azt is nagyon szépen megköszönnénk, ha elvinnének a legközelebbi városba.

Tom elővette a térképét, kiteregette az asztalra, aztán összehúzott szemmel fürkészni kezdte, közben ezt dudorászta magában: – Úgy tűnik, az Lytton lesz. – Megnézte a léptéket a térkép alján, aztán a két ujjával kimérte a kemping és a város közötti távolságot.

– Tippre azt mondanám, nagyjából száztíz kilométer. Az jó nektek?

– Aha, tökéletes.

Jenny is bólogatott hozzá. Fogalma sem volt róla, hogy hol van Lytton, de végül is mit számít?

– Na, mi pedig legalább társaságot kapunk – mondta Tom. – Jól mondom, drágám?

Alice kissé meglepettnek tűnt, még bele is pirult, és Jennynek rögtön az jutott az eszébe, hogy csöppet sem örül a fejleményeknek, de az asszony hangosan ezt mondta: – Minél többen vagyunk, annál vidámabb – aztán vett még egy palacsintát a tányérjára.

Reggeli után Tom Simonnal tábort bontott, közben Jenny segített elmosogatni Alice-nek a lakóautóban. Alice ugyan biztatta, hogy nyugodtan üldögéljen ott az asztalnál tovább, de Jenny ragaszkodott hozzá, hogy legalább valamivel hozzájáruljon a reggelihez. Közben Alice-re sandított, aki olyan sebesen törölgette el az elmosott tányérokat, mintha egy autót polírozna.

– Biztos nem gond, ha mi is csatlakozunk? – kérdezte Alice-től.

– Hát persze hogy nem – felelte Alice biztató mosollyal, ami Jennynek inkább tűnt udvariasnak, mint őszintének. Most vajon haragszik rájuk, amiért megzavarták az útjukat?

– Végtelenül hálásak vagyunk – mondta, és a hasára tette a kezét, és közben kiszúrta, ahogy Alice is önkéntelen odapillant. – Megmozdult a kicsi. Egészen apró kis mocorgás, mintha belülről csiklandoznák a hasamat.

– Hát ez nagyszerű – mondta Alice, és félrefordította a fejét. – Mindjárt rendbe teszem a fürdőszobát.

Jenny meglepetten bámult az asszony után. Csak nem valami ostobaságot mondott? Amikor Alice pár perc múltán visszatért, elkezdte visszatenni a tiszta poharakat a helyükre. Alice arcán nem látszott semmi különös, de Jenny semmiképp sem szerette volna még egyszer feldúlni, úgyhogy elöblítette az utolsó tányért is, aztán kiment a lakóautóból.

Miközben odakint bepakolta a hátizsákját, végighallgatta, ahogy Tom mindent elmond Simonnak a Winnebagóról.

– Ebből a típusból ez a legkisebb modell, mindössze hét és fél méter hosszú, de nekünk bőven elég. Látod, milyen szépen ívelték a szélvédőt? Hatfokos szögben áll ki a karosszériából, így pont belesimul az oldalablakba és szinte körkörös kitekintést enged. Tartalék benzinnek is van benne tartály, és egy V-8-as motor hajtja. Simán felmegy az emelkedőkön.

Simon kiszúrta Tom horgászbotjait, és akkor a beszélgetés a műlegyes horgászatra terelődött, amit Tom mostanában kezdett el megtanulni. Simon viszont mindent tudott a halfogásról, legyen szó folyóról, tóról vagy tengerről. Jenny önkéntelen összerezzent, amikor Tom megkérdezte Simontól, hol tett szert ekkora gyakorlatra, de Simon csak annyit dünnyögött: – Apámtól tanultam.

Miután berakodtak a lakóautóba, Tom belülről is mindent megmutatott nekik. Simon megkérdezte tőle, hogy mit rejt a két első ülés közötti padlószőnyeggel borított domborulat, Tom pedig elmagyarázta, hogy az alatt van a motor. Aztán megmutatta, hogy az utasülést hátra is lehet forgatni, de a vezetőülést nem, mert akkor beleütközne az étkezőasztalba, aztán biztatta őket, hogy próbálják ki, milyen kényelmes.

Amikor mindenki útrakész volt, Simon gyorsan még bement a fürdőszobába, miközben Tom és Alice helyet foglalt a két első ülésben, és a térképet a műszerfalra terítve megbeszélték az útvonalat – hol állnak majd meg ebédre és hol fognak tankolni. Jenny közben nem mozdult a helyéről, hogy szemmel tarthassa a fürdőszobát, mert alig várta, hogy Simon visszatérjen.

A lakóautó már mozgásban volt, amikor Simon végre kilépett a fürdőszobából, az arca izgatott volt és csillogott a szeme. Leült Jenny mellé az étkezőasztalhoz, és átkarolta a vállát. Tom lassan kihajtott a kempingből. Amikor elhaladtak a közös mosdó előtt, Alice meglepetten felszisszent.

– Én meg azt hittem, hogy ezek még javában alszanak.

A lány visszapillantott a mögöttük lassan lemaradó mosdóhelyiségre. Két lelógó kormányú, alacsony építésű motorbicikli állt a mosdó melletti fa árnyékában.

Jenny hátrafordult feléjük:

– Csak nem akadt valami gondod velük? Elég goromba alakoknak néznek ki.

– Nem, nem is találkoztam velük.

Amikor Tom és Alice újra beszédbe elegyedtek egymással, Simon odahajolt egészen közel Jennyhez, és a fülébe súgta: – Az egyikük nyeregtáskájában találtam egy kis kápét.

Jenny értetlenül bámult a barátjára. Miért kellett ekkora veszélyt vállalnia? Mi lett volna, ha tetten érik és agyba-főbe verik?

– Meg még ezt – súgta Simon, és felemelte a trikóját, mire elővillant egy vadászkés, amit a farmerje övére tűzött. Egy jókora vadászkés, faragott szarvasagancs nyéllel, a hozzávaló, cikornyás díszítésű bőrtokkal. Látszott, hogy a viselője nagy becsben tartotta.

Jenny félrekapta a tekintetét, és közben igyekezett lehiggadni. Bánta már a bőséges reggelit, a túl édes kávét és a rengeteg palacsintát, amelyek most nehéz kőként ülték meg a gyomrát.

– Ne izgulj, senki sem látott – dünnyögte Simon, mire Jenny bólintott, de nem mert a fiú szemébe nézni, mert félt, hogy Simon észreveszi, milyen feldúlt. A világért sem akarta, hogy azt higgye, nem bízik benne száz százalékban, vagy ami még rosszabb, esetleg kétségei támadjanak, vajon ő bírni fogja-e ezt az új, állandó menekülésben telő életüket. Az utasülésben Alice elforgatta a rádió keresőjét, és Jenny hirtelen egész más miatt kezdett aggódni. A rádióra nem gondolt. Lehet, hogy bekerültek a hírekbe? Mert akkor nyilván beolvassák a személyleírásukat is. Alice és Tom pillanatok alatt rájönne, hogy kik ők valójában. És azonnal fel is adnák őket.

– Megfájdult a fejem – szólalt meg Jenny jó hangosan. – Nem baj, ha kikapcsoljuk inkább a rádiót?

– Ó, semmi gond – felelte Alice, és máris odanyúlt, hogy kikapcsolja a rádiót.

HARMADIK FEJEZET

Alice

Alice hallgatta, ahogy Blue és Ocean unózik a háta mögött, de az volt a benyomása, hogy a lány nem nagyon élvezi a játékot. Olyan halkan beszélt, hogy Alice alig hallotta. Valami fájdalomcsillapítót kellene adni neki és javasolni, hogy igyon több vizet. Lehet, hogy barátságtalannak érzik a viselkedését? Amikor végképp elhallgattak, Alice hátrapillantott.

Ocean a fejét a srác felsőkarjára hajtotta, és lehunyta a szemét. A vállpánt nélküli, kék frottír kezeslábasa szabadon hagyta a törékeny kulcscsontját meg a vállát, és látni engedte a lapos, fiús mellkasát. Ha Alice nem lett volna a szemtanúja, ahogy bezúz két teljes adag emeletes palacsintát, komolyan aggódni kezdett volna az egészségi állapotáért. Biztos ő is a természetesen sovány nők közé tartozik.

Alice újra az út felé fordította a tekintetét. Tom kikönyökölt a lehúzott ablakon, az ajkán elégedett kis mosoly bujkált. Észre sem vette, hogy Alice milyen feldúlt. Sebaj. De tényleg. Tom mindig is szeretett segíteni az embereken, és spontán döntéseket hozott. Neki például nem mutatta be ilyen részletesen a lakóautót, amikor hazahozta, egyszerűen csak szalaggal átkötötte a slusszkulcsot, és úgy nyújtotta át neki vigyorogva.

A pár úgyis hamarosan megválik tőlük, onnantól megint kettesben folytatják az útjukat. Alice kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, és a lenyűgözően szép tájat bámulta. Nem volt nehéz arra összpontosítania a figyelmét. Minden irányban meredek hegyláncok nyújtóztak és szöktek magasba a szűk és mély folyóvölgy fölé. A távolban feltűnő hegyek némelyikét sűrű erdők borították, itt-ott felsejlett egy hóborította csúcs is a kékeszöld derengés fölött. De volt köztük csupa cikcakkos sziklából álló orom is, amely az alant sebesen vágtató folyóból meredt fel egyenesen a kék égre. Makacsul élni akaró fák és bokrok eresztettek gyökeret a szürke sziklafal réseibe, amelyek némelyikéből víz tört elő és hullott alá a mélybe. A mindkét irányban egysávos szerpentin magasan a folyó fölött kanyargott a sziklák között, és mindössze egy alacsony beton mellvéd választotta el a rajta haladó autókat a szédítő mélységtől.

– Sportolsz valamit, Blue? – törte meg váratlanul a csöndet Tom hangja. Alice összerezzent. Ő is hátrapillantott, és várta Blue válaszát.

– Á, nincs nekem arra időm – felelte a fiú. – Egész nap dolgozom.

– Szóval semmit? – hitetlenkedett Tom. – Még hokizni se szoktál?

Alice elmosolyodott a férje őszinte meghökkenésén. Tom elképzelni sem tudta, hogy valaki egyetlen csapatjátékban se vegyen részt sráckorában, hiszen ő szinte a sportban nőtt fel.

A fiú vállat vont.

– Ja, nagy néha, amikor télen befagy a tó.

– Na és te, Ocean? – erőltette tovább Tom.

– Anyám mindig azt mondta, a sport nem lányoknak való.

– Csak nem attól félt, hogy bajod esik? – kérdezte Alice.

– Mondhatjuk úgy is – felelte a lány, aztán lesütötte a szemét és az asztalt bámulta, még bele is pirult kicsit, Alice pedig azonnal megbánta, hogy kíváncsiskodott. Nyilván valami érzékeny pontra tapintott. Újra visszafordult az út felé.

– Nos, változnak az idők – mondta Tom. – Az olimpián most első ízben indulnak női evezősök. Sőt nemcsak ők, egy női kézilabda- és egy kosaras csapatot is beneveztünk.

Alice ezen elmélázott. A világ valóban sokat változott. Manapság már a nők is harcba szállnak a jogaikért. Egyenlő bánásmódot követelnek, de az ő számára ez ugyan mit jelent? Soha életében nem érezte magát másodrendűnek pusztán a női mivolta miatt. Amióta az eszét tudja, mindig is arra készült, hogy anyává váljon és otthont teremtsen a családjának. Tom szerette, ha meleg vacsora és egy tiszta lakás várja, amikor a munkából hazajön, és másnapra már ki vannak készítve a kimosott és kivasalt ruhái. Alice pontosan ezért vállalt mindig csak alkalmi munkát, és állt be helyettesíteni ide vagy oda. Ugyan mi értelme lett volna, hogy saját karriert építsen magának?

– Mi is a neve ennek a vidéknek? – kérdezte most Blue hátulról, és Alice önkéntelen is arra gondolt, hogy a srác megpróbál témát váltani.

– Ez a vidék volt annak idején a Fraser-kanyonban dúló aranyláz színhelye – válaszolt neki Tom, és odamutatott a mélyben kanyargó folyóra. – Állítólag a Hell’s Gate az egyik nagy látványosság errefelé. Ott egészen összeszűkül a folyó, és a sziklafalak majdnem ezer méterre magasodnak a zúgók fölé. Ezt az utat is úgy építették, hogy a sziklából kellett kihasítaniuk.

Ebből a férfiból nagyszerű apa válna, gondolta Alice, amikor először látta Tomot, ahogy az iskola futballcsapatát irányítja; a kamaszfiúk úgy néztek fel rá, mint egy hősre. Ő biztatta őket a leghangosabban. Alice-t elbűvölte a férfi felemás zoknija és élénk színű nyakkendője, lenyűgözte az alapos történelemismerete, és mulattatta a társasjátékok iránti szenvedélye.

Alice édesanyja négy egészséges leánygyermeknek adott életet, és Alice mindhárom húgának már saját gyerekei voltak. Ehhez képest ő eddig háromszor vetélt el, aztán legutóbb halva született meg az édes kisfiuk, az orvosa pedig óva intette attól, hogy – tekintettel a korára – újra teherbe essen, hacsak nem akar életveszélyes kalandba bocsátkozni. Tom ezek után hallani sem akart újabb próbálkozásról. Alice néha arra gondolt, vajon nem hagyná-e el a férje egy másik nőért. Egy vidám és nála fiatalabb nőért, aki meg tudná adni neki azt a családot, amire mindig is úgy vágyott. De valami ostoba babona megbénította, és sohasem említette a félelmeit a férjének, mert attól tartott, Tom biztosítaná, hogy örökre vele marad, akkor pedig végképp összetörne, ha végül mégis elhagyná.

Az utat valóban a hegybe vájták, így aztán jó néhány alagúton kellett áthaladniuk. Tom be is mondta mindegyiknek a nevét, amikor odaértek – Saddle Rock, Sailor Bar, Alexandra, Hell’s Gate, Ferrabee, China Bar. Alice-t idegesítette a hirtelen ráboruló sötétség, a fel-felvillanó fények, a betonfal közvetlen közelében futó lakóautó kerekeinek a hangos surrogása, a folytonos félelem, hogy az alagút mennyezete mindjárt leborotválja a kocsi tetejét. Mindig megkönnyebbülve sóhajtott fel, amikor újra kiértek a napsütésbe.

Amikor begördültek Lyttonba, megállapították, hogy a település inkább csak egy falu, úgyhogy megvitatták, nem volna-e célszerűbb továbbhajtani, amíg legalább egy városkáig el nem jutnak, ahol Ocean és Blue találhat valami fuvart. Hátha még egy kemping is akad, ahol eltölthetnének egy éjszakát. Továbbindultak hát, és legalább egy óra hosszat vezettek, közben egymás után haladtak át a jelentéktelen kis településeken, amíg Tom észre nem vett egy útjelző táblát, amire egy tó ikonját festették fel, a főúttól jobbra.

– Ott van egy pihenőhely is. Mit szólnátok hozzá, ha beiktatnánk egy megállót, és esetleg pecáznánk is egy kicsit? – kérdezte Tom, és a visszapillantó tükörben a fiatal párra nézett. – Megtaníthatnál egy-két fogásra, Blue.

– Van rá elég időnk? – kérdezte a srác.

– Ez a legjobb egy autóstúrában. Akkor állunk meg, amikor csak akarunk. – Közben már rá is fordult a tóhoz vezető mellékútra. Alice az ölében kiterített térképre pillantott, és nem értette, miért rándul görcsbe a gyomra. Miért támadt rossz előérzete abban a pillanatban, hogy letértek a főútról? Mióta ilyen vaskalapos a gondolkozása? Hiszen mindössze pár perces kitérőről van szó, és a tónál biztos van mosdó és talán valami büfé is.

A rossz minőségű aszfalt rövidesen kavicsos útra váltott, pár perccel később újabb tábla tűnt fel, ami immár a tavat jelezte. Tom befordult a parkolóba, ami – egy kék Trans Amet leszámítva – teljesen üres volt, aztán leállította a lakóautót párhuzamosan a tóparttal, hogy kényelmesen le tudják nyitni a napellenző ponyvát. Alice kiszállt, és a tenyerét a szeme elé tartva próbált védelmet keresni az erős napsugárzástól. A mélykék tó vize háborítatlan terült elé, és visszatükrözte a felhőtlen égboltot. Köröskörül fák borították a partot, csak a parkoló előtt húzódott egy kis homokos strand. A távolban két férfit pillantott meg egy piros kenuban, a kezükben horgászbotot szorongattak. Rajtuk kívül mindössze egy férfit meg egy nőt látott, akik a strand távolabb eső részén úsztak a vízben. Alice fogadni merte volna, hogy a kék Trans Am az övék. Még a kocsi motorháztetejét is látta onnan, ahol állt, meg azt is, hogy a vezetőoldali ajtó ablakát letekerve hagyták, és a visszapillantó tükörről egy smiley lóg.

Blue és Tom kivette a lakóautóból a csalis dobozt meg a két horgászbotot, és lesétáltak a partra. Ocean is a nyomukba eredt, kezében a hátizsákjával és két üveg üdítővel. Alice úgy döntött, egyelőre marad a lakókocsi árnyékában. Amikor Ocean felajánlotta, hogy szívesen ott marad vele, Alice arra biztatta, inkább menjen ő is a férfiakkal, és ússzon egyet.

– Ha akarsz, odabent nyugodtan átöltözhetsz.

– Előbb lemegyek a partra, megnézem, milyen hideg a víz.

Alice kényelmesen elhelyezkedett a nyugágyában, és olvasni kezdte Erma Bombeck Mindig a derítő fölött a legzöldebb a fű című humoros könyvét. A szomszédasszonya halálra dicsérte, hogy milyen vicces, de Alice azon kapta magát, hogy folyton ugyanazt az egy mondatot olvassa. Becsukta a könyvet, és inkább az arcát legyezte vele.

Ocean éppen a part előtt gázolt keresztbe a sekély vízben, időnként lehajolt és felkapott valamit a fenékről. Nyilván kavicsokat gyűjt, gondolta Alice. Ocean egyenként szemügyre vette őket, egyet-egyet a kezeslábasa zsebébe dugott, a többit visszahajította a tóba.

Ocean végzett a fürdéssel, kijött a partra, előhúzott egy törülközőt a hátizsákjából, és leterítette a homokra. Aztán leheveredett rá, duzzadt hasa a magasba meredt. Alice Tom és Blue felé fordította a tekintetét. Ők gyors csuklómozdulatokkal, mintha egy ostort pattogtatnának, időnként bedobták a horgukat.

Alice elálmosodott a hőségben. Lehunyta a szemét, és félálomba merült. Fogalma sem volt róla, hogy milyen hosszan szendergett, amikor hangokat hallott, aztán becsapódott egy kocsiajtó. Visszajött a Trans Ames pár. A férfi beindította a motort, de egy percig csak járatták üresen és beszélgettek, közben a rádióból zene szólt. Alice azonnal felismerte a marihuána csípős szagát, és elhúzta az orrát. A könyvvel legyezte az arcát, a másik oldalára fordult, és minél messzebbre húzódott a kocsitól. A sofőr a rádióállomások között szörfölt. Statikus zörej hallatszott, aztán néhány másodpercre felcsendült egy gitár hangja, végül egy férfi bemondóé.

Simon Gray huszonegy éves és a személyleírása szerint magas, karcsú testalkatú, barna hajú és barna szemű fiatalember. Jenny Perron tizennyolc éves kék szemű lány, hosszú szőke hajjal. Valószínűleg autóstoppal utaznak.

Mi az, hogy autóstopposok? Csak nem menekülnek valami elől? Alice arrafelé fordította a fejét, hátha úgy jobban hallja a rádiót, de a sportkocsi most dübörgő motorral kitolatott a helyéről.

Aki látta őket, vagy információval rendelkezik a hollétüket illetően, hívja a rendőrséget.

A Trans Am nagy porfelhőt kavarva elhúzott. Alice tekintete újra a tóra tévedt, ahol Blue térdig a vízben állva horgászott, Ocean pedig egy törülközőn napozott a strandon – az asszony összeráncolta a homlokát. Blue-nak kétségtelenül barna haja és barna szeme volt. Oceanre is illett a személyleírás. De akkor sem lehetnek ők… Vagy talán hazudtak az életkorukról? Alice nyakszirtjén végiggördült egy izzadságcsepp. A kezével megtörülte a szemöldökét. Kíváncsi lett volna, hogy miért keresi őket a rendőrség. Talán megszöktek otthonról, és a családjuk most kétségbeesetten keresi őket. De ennek sincs sok értelme. Még ha Kanadában mások is a törvények, egy tizennyolc éves lány és egy huszonkét éves fiú itt sem számít kiskorúnak. Ráadásul a rádióban egy szóval sem említették, hogy a lány állapotos. Pedig ez elég fontos részlet lett volna. Oké, szóval ők nem azok. Ennek ellenére elég furcsa, hogy nem hoztak magukkal sátrat, nem? Blue sehogyan sem akarta elárulni, hogy hová valósi. És a nevük is elég fura… Ugyan már! Micsoda ostoba találgatás. Biztos százával vannak úton olyan fiatalok, akikre ráillik ez a személyleírás.

Most azt figyelte, ahogy Ocean feláll és újra begázol a vízbe. Odament a két férfihoz, és velük beszélgetett néhány másodpercig, aztán megfordult, kijött a tóból, összeszedte a holmiját, és elindult vissza a lakóautóhoz.

– A fiúk kiküldtek, hogy segítsek összeütni az ebédet – mondta, amikor odaért Alice-hez.

– Máris ebédelni akarnak?

– Azt mondták, éhesek – ismételte Ocean, és félénken elmosolyodott. Az orrát és az arcocskáját kicsit megkapta a nap, a vállán szeplők jelentek meg.

– Sajnos pocsék szakács vagyok. De egy szendvicset azért össze tudok ütni.

– Az mindenkinek jó lesz.

Amikor beléptek a lakóautóba, Alice előhúzott két üdítőt a hűtőből, odanyújtotta az egyiket Oceannek, ivott pár kortyot a sajátjából, aztán odaszorította a hideg üveget az arcához.

– Úgy érzem magam, mint egy sült krumpli. Egy percre félrevonulok, hogy lehűljek kicsit. Megtennéd, hogy addig előkészíted a kenyérszeleteket?

– Persze – felelte a lány, aztán felkapott egy cipót, de amikor rájött, hogy nem előre szeletelt, tétova tekintete a késtartó blokkra tévedt.

– Használd a fűrészfogas pengéjűt, az vág a legjobban.

Ocean elkezdte felszeletelni a kenyeret, de ügyetlenül csak lenyomta a kést, ahelyett, hogy fűrészelt volna vele, így aztán összenyomódtak a szeletek, és nem akadt köztük két egyformán vastag. Ocean tanácstalan tekintetet vetett Alice-re.

– Jól elszúrtam az egészet.

– Semmi baj. Innentől átveszem.

– Elnézést – mondta a lány, és elsomfordált a kenyérvágó deszka mellől.

– Ugyan már, nincs miért bocsánatot kérni. Csinálj inkább mindenkinek limonádét! Ott találod a citromsűrítményt – mondta Alice, és a fagyasztóládára mutatott. – A felső szekrényben pedig találsz egy kancsót.

– Aha, az menni fog – felelte Ocean, és összeszedte a kellékeket, közben Alice felszeletelte a kenyeret, kinyitott egy tonhalkonzervet, és a tartalmát beleborította egy tálba.

Ocean érdeklődve leste minden mozdulatát.

– Mit készít belőle?

– Tonhalsalátát. – Amikor Ocean kíváncsi tekintetet vetett rá, Alice így folytatta: – Általában apróra vágott savanyú uborkát, zellert, majonézt, egy kis citromlevet és egy kávéskanálnyi mustárt teszek bele. Ha nincs a háznál savanyú uborka, használhatsz üveges uborkalekvárt is. A tonhalas-sajtos melegszendvics is nagyon finom.

– Én még sosem ettem olyat.

– Tényleg? Pedig pillanatok alatt el lehet készíteni.

– Én biztos szénné égetném – felelte a lány már-már bocsánatkérőn. – Nálunk mindig anyám főzött. Szerettem volna én is megtanulni tőle, de utálta, ha rendetlenséget csináltam. Blue most tanítgat erre-arra.

Alice belekeverte a hozzávalókat a tálban várakozó tonhalba, és közben elgondolkodott azon, amit a lány mondott. Most már másodjára került szóba olyasmi, amitől ezért vagy azért eltiltották. Azt még csak értette, hogy egy anya félti a lányát a sportsérülésektől, de hogy valaki azért ne adja tovább a főzőtudományát a gyerekének, mert rendetlenséget csinál… Talán még túl fiatal volt hozzá.

– Ha nem veszed tolakodásnak – fordult oda hozzá Alice –, megkérdezhetem, hogy mikor vesztetted el a szüleidet?

Ocean nem válaszolt rögtön.

– Tavaly. Egy autóbalesetben haltak meg.

Szóval már nem volt kislány. A mamájának sajátos elképzelései lehettek a gyereknevelésről.

– Úgy sajnálom.

– Köszönöm a részvétét. – Aztán tovább kevergette a limonádét, ami kissé színtelennek és hígnak tűnt, mintha a lány túl sok vízzel öntötte volna fel a sűrítményt, de Alice nem akarta felhívni rá a figyelmét, nehogy még jobban elszégyellje magát.

Tom és Blue harsány beszélgetésbe merülve érkezett vissza a tótól. Amikor beléptek, a lakóautót elárasztotta a víz és a napsütés illata. Tom mosolygós arcát is jól megkapta a nap, a haja nedvesen és kuszán lógott a nyakába, még a legombolható gallérú, rövid ujjú ingének nyaka is olyan vizes volt, mintha bedugta volna a fejét a hideg vízbe.

– Na, hogy ment a horgászat?

– Fogtunk párat, de mindet visszadobtuk – mondta Tom. – Túl kicsik voltak.

A két férfi asztalhoz ült, Alice és Jenny odanyújtották nekik az ebédjüket. Evés közben jókat nevettek, amikor Tom elmesélte, hogyan sikerült belegabalyodniuk egymás zsinórjába, és hogyan tekeredett rá a csalija Blue térdére. Alice azon kapta magát, hogy ő is a többiekkel nevet, hirtelen meglepetten abba is hagyta. Az idejére sem emlékezett, hogy mikor nevetett utoljára ilyen felszabadultan. Lehetséges volna, hogy lassan sikerül kikecmeregnie a sötét lyukból, ami magába szippantotta?

Mintha Blue is felszabadultabb lett volna árnyalatnyival, még tódította is Tom történetét, aztán ugratni kezdte azzal, hogy majdnem orra bukott a vízben a nagy lendülettől, amikor kivetette a zsineget. Erre Tom barátságosan hátba veregette és horgászzseninek titulálta, mire Blue elmosolyodott és kihúzta magát ültében.

Ebéd után a két nő leszedte a szennyes edényeket, közben a két férfi Tom térképe fölé görnyedt.

– Ha jól látom, Kamloops a következő nagyobb város – mondta Tom.

– Ott nyugodtan kitehetnek bennünket – biztatta Blue.

– Miért nem jöttök el velünk Salmon Armig? – kérdezte tőle Tom. – Az még két óra további út, és a Shuswap-tónál előre lefoglaltunk egy kempinghelyet.

Alice riadtan odafordult felé a mosogató mellől, a szappanos mosogatólé végigfolyt az alkarján. Csak nem újra meghívta őket éjszakára, anélkül hogy előtte megbeszélte volna vele?

– Már eddig is nagyon sokat segítettek – hárította Blue. – Innentől magunk is boldogulunk.

– Arrafelé még borászatok is vannak. Meg lakóhajók a tavakon. Még talán valami szezonális munkát is találhattok.

– Tényleg nem ártana, ha keresnénk egy kis pénzt – jegyezte meg Ocean Blue-ra pillantva.

– Tényleg nem bánnátok, Tom? Megengeded, hogy tegezzelek?

– Dehogy bánnánk. És nyugodtan tegezz. Akkor a Shuswap-tóban is szerencsét próbálhatunk. Talán ez egyszer még olyan halat is fogunk, amit érdemes megtartani! – Tom felnevetett, mire Alice is elmosolyodott, aztán folytatta a mosogatást. Hogy az ördögbe haragudhatna a férjére, amikor láthatóan ekkora örömöt szerez neki, ha összeakad valakivel, aki osztozik a kedvteléseiben?

– Akkor majd megmutatom, hogyan kell a halat szakszerűen megsütni egy kis vajban – mondta Blue, és Alice-nek újra feltűnt, mekkora változáson ment át ez az első találkozásuk alkalmával még hallgatag és bizalmatlan srác.

– Alice? Magának is rendben? – kérdezte Ocean.

– Ó, nagyon örülnénk, ha még egy éjszakát velünk töltenétek – felelte Alice. – És te is nyugodtan tegezz. – Úgy tűnt, Alice ezúttal valóban örül. Ez a fiatal pár legalább elűzte a borongós gondolatait.

– Nagyszerű! – mondta neki sugárzó arccal Tom. – Akkor tehát kalandra fel!

Már újra az országutat rótták, amikor Blue megkérdezte Tomtól, hogy milyen az élet Seattle-ben, ő pedig mesélni kezdett nekik a Pike Place piacról, a Space Needle-ről és a Boeing repülőgépgyárról, amiről a hadseregre és a vietnámi háborúra terelődött a beszélgetés. Blue megkérdezte Tomtól, hogy ő szolgált-e a seregben, de a férfi szerencséjére az ő nevét sohasem húzták ki a sorozási lottón. Ám végtelenül megrázta, amikor megtudta, hogy két korábbi hallgatója is életét vesztette a háborúban.

Kamploops közelében a hegyvonulatokat végtelenbe nyúló füves sztyeppék és virágzó zsályával borított szelíd dombok váltották fel. A két férfi között újra a horgászat lett a központi téma, megvitatták, hogy miképp fognak majd halat a Shuswap-tóban, ami – amint azt Tom elmesélte – nyolcvannyolc kilométer hosszú és öt különböző ágra bomlik. Épp azon tanakodtak, hogy milyen csali lesz a megfelelő, amikor Alice-nek eszébe jutott, hogy Blue megígérte, megmutatja, hogyan kell szakszerűen megsütni a halat. De mi az ördögöt adjon nekik reggelire? Csak nem megint palacsintát? Talán ezúttal jobban örülnének, ha gabonapehellyel kínálná őket. Alice észrevett az út mentén egy piros-fehér csíkos napellenzős élelmiszerboltot, amelynek az ajtaja elé kitettek egy csurig megrakott gyümölcsöskosarat.

– Megállhatnánk itt egy percre? – kérdezte. – Kifogytunk a tejből.

– Hát persze – felelte neki Tom.

Lehúzódott a lakóautóval a parkolóba, Alice pedig magához vette a válltáskáját.

– Egy perc, és jövök.

Amikor benyomta a bejárati ajtót, csilingelni kezdett egy csengő. Egy fiatal, vidékiesen pirospozsgás arcú, szőke tüsifrizurás, szeplős orrú, egészségesen lesült bőrű srác állt a pult mögött rövid ujjú, piros egyenruhájában. Egy autósmagazint lapozgatott.

A csilingelésre felpillantott.

– Üdvözlöm a Sam’snél!

Alice bólintott, közben a pillantása az újságosállványra vándorolt, ahol azonnal kiszúrta az egyik napilapot, amelynek a címlapján egy félhasábos fotó díszelgett a kanadai olimpiai csapatról, továbbá egy öles főcím arról, hogy az egyik afrikai ország lemondta a részvételét. Vajon ettől átalakul majd az egész olimpiai program? Felkapta a legfelső újságot, és átfutotta a cikket. A srác a pult mögött jó hangosan krákogott egyet.

Alice gyorsan odatett elé egy negyeddolláros érmét a pultra, aztán szórakozottan végigsétált a polcok között egészen hátra a tejtermékekig, és közben még mindig az újságot olvasta. Tanzánia lemondta az olimpiai részvételét, tiltakozásképp azért, hogy az új-zélandi rögbicsapat körbetúrázta az egész apartheid Dél-Afrikát. Több más nemzet azzal fenyegetőzött, hogy szintén lemondja a részvételét. Aztán lapozott egyet, és hirtelen megdermedt, amikor a belső oldalon megakadt a pillantása egy másik főcímen.

Körözik a White Cliffben elkövetett kettős gyilkosság gyanúsítottjait.

Alatta két fekete-fehér fénykép. Mindkettő profi felvételnek tűnt, amilyet az érettségi tablókra szoktak kitenni, mindenki beállított pózban, minden hajszál a helyén, a lányok ajkán diszkrét szájfény, a szempillájuk kigöndörítve. A képen látható lány apró arany fülbevalót viselt, világos színű haját középen elválasztva hordta. A fiú láthatóan fütyült rá, hogy a kamerába mosolyogjon, komoly szemével inkább hetykén előrenézett.

Ocean és Blue.