Tartalomjegyzék

Prológus

1. Fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Claire Robins

Sorsok tükre

-Ősi utakon-

Claire Robins: Sorsok tükre – Ősi utakon –

Sorsok tükre

2. rész

©Claire Robins

Szerkesztette: Márton G. Zsálya

Korrektúra: Márton G. Zsálya

Borítóterv: Claire Robins

Maeronth világának ötlete: Claire Robins és Stevlik-Németh Anasztázia

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/sorsoktukre

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022

epub ISBN: 9786156454447

mobi ISBN: 9786156454454

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Végignézett a többieken, mélyen az elméjébe véste elszánt arcukat, hogy míg a világ világ lesz, örökké emlékezhessen rájuk. Az Árnyakra, a társaira, a barátaira.”

Prológus

Moryus Cleagan a kúria nyitott ajtajában állt, s mint oly sokszor, háta mögött összekulcsolt kézzel a naplementét figyelte. Sötétkék, családjának címerével ékesített mágusköntösét lazán meglibbentette egy kósza szellő, mely épp csak egy pillanatig cirógatta meg arcát és kézfejét. Beleborzongott a nappali hőség után. Szemében, mely ugyanolyan színben játszott, mint köpenye, a lenyugvó nap sugarai tükröződtek. Mennyivel sárgább, tisztább árnyalatban égett, mint otthon… Mióta Cyrille-t megismerte, sosem volt honvágya, egyedül a nap vöröslő, narancsos fénye és a mágia színjátszó vibrálása hiányzott neki. Maeronth… mennyire hasonló, és mégis mily más világ, mint Vystera. Lenyűgözte az ikervilágok létezésének ténye, és csodás extázissal töltötte el Vystera felfedezése. Mindig tudta, hogy a sorsok tükre nem csupán véletlenszerű álomképet vetít a szeme elé, de senki nem hitt neki. Végül mégis megcsinálta, az pedig, hogy itt megtalálta a tükör testvérét, minden reményét felülmúlta.

Rohamosan sötétedett, ahogy a nap egyre lejjebb bukott a horizont alá, s a sötétséggel együtt kezdett bekúszni a hideg is a vidékre. Moryus összébb húzta magán a köntöst. Egyetlen diákja volt már csak bent, őt várta. Már épp visszaindult volna érte a kúriába, mikor meglátta a hatalmas jegyzetkupacot cipelő fiatal mágustanoncot. Elmosolyodott. Ember lévén kevésbé volt fogékony a mágiára, mint az elfek, de épp ezért még nagyobb igyekezettel tanult, rendszerint sötétedésig maradva, s fáradozásai lassan meghozták gyümölcsüket.

– Köszönöm, Cleagan mester! Holnap újra jövök. Jó éjszakát!

– Jó éjszakát, Murray! Vigyázz magadra hazafelé, kezd hűvösödni.

– Igenis, mester! – biccentett hálásan a tanonc, s már szedte is a lábát a hatalmas kapu felé.

Moryus a fejét csóválta. Díjazta a fiú szorgalmát, de őszintén remélte, nem fogja magát túlhajtani. Pár percig még nézett utána, ahogy mágusiskoláján töprengett, majd emlékeztette magát, hogy nem jó ötlet sötétedés után kinn maradni a hidegben, s elindult befelé a kúriába. Ám mielőtt becsukta volna maga mögött az ajtót, egy alakot látott mocorogni a fák között, s ahogy az előrébb lépett, felismerte benne barátját, a sötét köpenybe burkolózó, szőke hajú, idealista elfet: a Hiúzt. Legalábbis ő azt hitte. Elmosolyodott a másik láttán, s újra kitárta az ajtót, mire a férfi elindult befelé.

– Micsoda meglepetés, barátom! Azt hittem, nem is látlak már, mielőtt útnak indulsz Nyugatra – köszöntötte őt jókedvűen Moryus, miután belépett, s üdvözlésképp megveregette a vállát.

– Moryus… – mosolygott az elf, s viszonozta a gesztust. – Jó téged újra látni. Voltaképp éppen azért érkeztem, mert értesíteni akartalak, hogy csak később indulok.

– Nahát, micsoda hír! – lelkendezett Moryus, örömében össze is csapta a tenyerét. – Gyere akkor, gyere hát be! – invitálta beljebb a másikat, s becsukta mögötte az ajtót. – De hát miért nem jöttél korábban?

– Hisz ismersz. Inkább éjszaka szeretek mozogni. Még mindig szokatlan, hogy a birtokodon szabadon járhatnak-kelhetnek a másfajúak.

– Hát persze – mosolygott Moryus. Többször megtapasztalta már az emberek fajgyűlöletét, de boldog volt, hogy legalább egy kicsit tudott ellene tenni. – De mégis… Tudhatnád, hogy ide bármikor jöhetsz.

– Tudom is, Moryus, persze. Ez csak elővigyázatosság, hisz ezért maradhattam életben eddig is.

– Ugyan… Néha lazíthatnál. Igyunk meg egy pohár bort, úgyis szerettem volna mutatni neked valamit – invitálta beljebb az elfet, s mielőtt továbbmentek volna, eltűnt a raktárban, hogy bort hozzon. Hiába volt gróf, sosem dolgoztatta a kelleténél többet a szolgáit.

Az elf csendben nézelődött. Számtalanszor látta már az öccsét ide jönni, de ő maga még sosem járt itt. Könnyedén utánozta testvérét, hisz milliószor csinálta már, jobban ismerte, mint ő saját magát. De ezúttal nagyobb volt a kockázat, mint valaha, és nem akart semmit a véletlenre bízni, minden apró részletet megfigyelt, s mélyen elraktározott magában minden információt. Tudni akarta, miért látogatja az öccse ezt a grófot ilyen sokszor, hisz eddig épp a nemesek ellen harcolt kitartóan. Mit tudhatott ez a férfi? Vagy talán fivérének megjött az esze, és végre az emberek helyett újra az elfeket választja?

Alig pár perc múlva visszatért Moryus, kezében egy borosüveggel és két pohárral. Köntöse, mint mindig, most is kifogástalanul állt rajta, haja simára fésülve omlott a vállára, ám a tekintete, bár mosolygott, kifürkészhetetlen volt, mintha minden pillanatban megosztaná figyelmét e világ és az otthoni emlékei között. Az elf kissé feszélyezve érezte magát emiatt a társaságában, de igyekezett könnyednek és jókedvűnek tűnni, mint öccse szokott.

– Gyere! – intett Moryus a pohárral, s már el is indult előre, egyenesen az alagsor felé.

Az elf nem értette, mi történik, hogy mégis mi lehet annyira fontos egy alagsorban, de követte a férfit. Az a tény, hogy Moryus is elf volt – vagy legalábbis félelf, a kinézete alapján –, valamelyest bizalommal töltötte el.

– A diákok már mind hazamentek. Eleinte azt gondoltam, furcsa és idegen lesz számukra az alagsori tanulás, de kellemesen meglepődtem, szeretnek itt lenni. Igaz, a tükör miatt nem rendezhetnék be magasabb szinteken tantermeket, csak itt lent. Kellemetlen, meglehetősen kellemetlen ez a kialakítás, de így, hogy a föld alatt van, nem találtak rá korábban. Meglehet, az itteni mágia talán eleve túl kevés hozzá, hogy bárki megtalálhassa, talán kifejezetten az én erőm kellett hozzá. Nagy kár, hogy ily kevesen maradtatok, ti elfek, és még kevesebben maradtak közületek, akik varázserővel bírnak – fecsegett útközben Moryus, ahogy egyre mélyebbre értek, s az elf feszülten figyelte minden szavát.

Felkeltette az érdeklődését ez a különös beszéd. Hamarosan megérkeztek egy szobához, ahová belépett a mágus. Úgy tűnt, mintha az ő dolgozószobája lett volna, ám az elf legnagyobb meglepetésére nem állt meg a méretes asztalnál a szoba közepén. Továbbment egyenesen az egyik fal felé, s egy apró kézlegyintésére feltárult egy rejtett ajtó. A mögötte lévő teremből tiszta fény áradt, s ahogy Moryus után belépett, az elf megpillantotta a fényforrást: egy tavat. A sorsok tükrét. Igyekezett palástolni ámulását, de a kíváncsisága erősebb volt, s egyenesen odament a tóhoz. Moryus csendben mosolygott, s csatlakozott hozzá. Az elf úgy hitte, a másik ezt akarta neki mutatni, tágra nyílt szemmel ránézett hát, ám mielőtt bármit mondhatott volna, a mágus újból megszólalt.

– Láttad már a tükörben Maeronth vidékeit, de a legpompásabbat még nem volt alkalmam megmutatni neked. Kutatásaim során azonban végre sikerült elérnem, hogy erről az oldalról is tudjam irányítani a tükör képét.

Azzal a férfi lehunyta a szemét, tenyérrel lefelé kinyújtotta a kezét a tó fölé, és halkan mormolni kezdett. A tó vize fodrozódott, morajlott, majd elmosódott a saját tükörképük, s helyette egy város rajzolódott ki. Egy hófehér kövekből épült város, mely fölött a levegőben egy másik lebegett, ugyanilyen pompás fehér, mintha csak ragyogna a napsütésben. Szikrázott, áradt belőle az élet és a harmónia. Az utcákon elfek sétáltak beszélgetve, nevetgélve, ügyes-bajos dolgaikat intézve. Szabadok voltak.

Az elf térdre borult a látványtól, szemei égtek, szája szóra nyílt, de egyetlen hang sem jött ki a torkán. A látvány a régi korokra, népének ragyogó városaira emlékeztette, még a háborúk előttről, melyekről már ő is csak legendákból hallott.

Moryus mosolygott barátja reakcióján.

– Íme, legősibb királyságunk, Omenaer fővárosa: Olvetariae, a fehér város, az angyalok városa. Réges-rég, még a démoni háborúk előtt angyalok éltek itt. Mostanra népemnek, az oleniknek vált otthonává, de régi dicsőségéből mit sem vesztett.

– Csodálatos… – lehelte az elf. Mikor végre képes volt elszakítani a tekintetét a látványtól, újra talpra állt, s Moryushoz lépett. – Mesélj el róla mindent!

Moryus halkan nevetett, majd töltött a borból mindkettejüknek, s az egyik poharat a férfinek nyújtotta.

– Ezer örömmel. S ha végre elkészül a könyv, amin dolgozom, amiről már meséltem, talán egyszer a saját szemeddel is láthatod, nem csak a tükrön keresztül.

Az elf szélesen elmosolyodott, s elvette a poharat a mágustól. Meg sem próbálta palástolni izgatottságát. Annyi évnyi beletörődés, gyűlölet és bujkálás után végre remény gyúlt a szívében. Képes lett volna bármit megtenni, hogy minél többet megtudhasson arról a másik helyről, s eljuthasson oda.

1. Fejezet

Átjutottak. Döbbenten pislogtak egymásra és a körülöttük elterülő rétre, azt sem tudták, hol áll a fejük, próbálták feldolgozni az elmúlt percekben történteket.

– Hogy érted, hogy ez Maeronth? – fordult Nash a Hiúz felé remegve. Nem tudott, vagy csak nem akart belegondolni, mi történt.

A férfi elkínzott arccal nézett körbe, azt kívánta, csak a képzeletük játsszon velük, de sajnos nem így volt. Felismerte a helyet, hisz sok-sok éve Moryus mutatta már neki a tükrön keresztül. Vállát lemondóan leejtette, a kudarc oly súlyosan nehezedett rá, hogy szólni sem bírt.

– Hiúz? – fordult felé várakozóan Theo. Próbálta megőrizni a hidegvérét, de érezte, hogy kezd előtörni belőle a rémület.

A férfi helyett Emeril válaszolt.

– A fivére sikerrel járt. Nem volt szükség semmiféle rituáléra vagy varázslatra, a könyv maga volt a kulcs, melyet Nash vére aktivált – szólt, majd lehunyta a szemét, s sóhajtott egy nagyot.

– Ez nem lehet igaz… – lehelte Nash halálra vált arccal.

A bűntudat ott dobolt a fülében, keze annyira remegett, hogy kénytelen volt ökölbe szorítani. Ő tehet erről, csakis ő…

Theo sóhajtva elrakta a fegyvereit, s idegesen a hajába túrt.

– Most mihez kezdjünk?

– Nem vesztegethetünk egyetlen percet sem, minél kevesebb időt töltünk itt, annál jobb. Ki kell derítenünk, hogyan juthatunk haza. De előtte meg kell találnunk a bátyámat és a könyvet – szólalt meg végre a Hiúz, s megkeményedtek az arcvonásai, ahogy elrakta a fegyverét. – Tartok tőle, hogy a tükrön keresztül volt alkalma tanulmányozni ezt a világot, hogy tudja, hogyan vigye véghez a tervét.

Tekintete aggodalmasan végigsiklott a társaságon, Liamet kereste, aki épp ebben a pillanatban hányta el magát. Nem tudott állni a lábán, Seth tartotta, hogy össze ne essen, s a vérveszteségtől és az utazástól a gyomra végül feladta. Mind aggódva feléjük fordultak, Theo már ugrott is, hogy megvizsgálhassa.

– Kösz szépen, hogy nem feledkeztetek meg róla, hogy Liam súlyosan megsérült, olyan kedves tőletek, hogy egyből rá gondoltatok – jegyezte meg Seth viccelődve, de látszott rajta, hogy csupán a Liam állapota miatti feszültségét vezeti le így.

– Istenem, Liam… – nyögött fel Nash remegő hangon, ahogy letérdelt mellé. Igyekezett nem akadályozni Theót, de végül teljesen pánikba esett.

– El tudod látni, Theo? – lépett közelebb a Hiúz, s bár arca kőkemény volt, és semmi érzelmet nem engedett láttatni, belülről őt is a kétségbeesés kerülgette.

Az orvos összeszorított szájjal vizsgálta Liam sebét, és idegesen csóválta a fejét.

– Túl súlyos a sérülése. El kell állítani a vérzést, és össze kell varrni a sebet, a központban lévő eszközeim kellenének hozzá.

Nash rémült arcát látva Liam erőtlenül felnevetett.

– Nem kell túlaggódni, megmaradok – kacsintott rá, de a kinézete egészen mást sugallt.

Alig bírta nyitva tartani a szemét, ernyedten lógott Seth oldalán, arcáról eltűnt az élet színe. Olybá tűnt, bármelyik pillanatban elhagyhatja minden ereje.

– Mindenekelőtt találnunk kell egy gyógyítót. Alig pár száz méterre látok egy várost vagy falut, biztosan van gyógyítójuk, vagy legalább ispotályuk, ahol ha segítséget nem is kapunk, eszközeik biztosan vannak – vetette fel Emeril, s máris a házak felé tekintgetett.

Korán volt még, a sötétség az ő pártjukon állt, könnyedén be tudtak surranni a városba, hogy legalább kiderítsék, milyen néppel állnak szemben, és hajlandóak lennének-e segíteni. Ám Seth végignézett magukon, ahogy csapzottan, felfegyverkezve, talpig véresen álltak egy mező közepén, és egy pillanat alatt letörte a kis csapat amúgy is gyenge lábakon álló lelkesedését.

– Hm… Nem keltünk túl bizalomgerjesztő benyomást…

– Hallok egy patakot, abban valamennyire le tudjuk mosni magunkról a mocskot – szólalt meg a Hiúz immár határozott hangon. – Nash és én szétnézünk a városban, hátha találunk valamit vagy valakit, aki tud segíteni. Ti addig maradjatok biztonságos helyen, de közel, vigyázzatok Liamre.

Theo bólintott. A Hiúz és Nash voltak a legügyesebb felderítők, bárhová képesek voltak észrevétlenül belopózni. Nash elesetten nézett a Hiúzra. Eszébe jutott minden, amit a Cleagan-kúriában megtudott, minden, a férfi hazugsága a rokonai megöléséről, a felbukkant testvére, s ahogy minden rezdülésével próbálta őt védeni. Érezte, hogy az összeomlás szélén áll, de most nem volt itt a helye és az ideje az érzelmeknek. Liam élete múlt rajtuk. Megacélozta hát magát, s összeszorított szájjal ő is bólintott.

Szerencsére a patak nem volt messze tőlük, máris arra vették az irányt, s megmosdottak. A hűvös víz érintése jólesett nekik, bár Liam minden csepptől megborzongott, ahogy kezdte elhagyni az ereje. A patak habjai vörösen csillogtak, ahogy megszabadultak a rájuk tapadt vér nagyjától. A Hiúz és Nash próbáltak sietni, amennyire csak tudtak, hogy minél hamarabb indulhassanak. Hajukból még csöpögött a víz, mikor a társaikat otthagyva a város felé vették az irányt. Hátuk mögött a horizont sötétsége egyre halványult, igyekezniük kellett. Egyetlen szót sem szóltak, csak a feladatra koncentráltak.

Szerencséjükre a várost nem vette körül fal, egészen olyan volt, mint az Oázis, csak épp itt vagy a település másik végében, vagy egyáltalán nem volt nyomornegyed, már az első házak is takarosak, rendezettek voltak. Mindenfelé égtek a lámpák, de az utcán egyetlen lélek sem járt. A két Árny összenézett, a város elrendezése ugyanis kicsit sem hasonlított semelyik másikra, amit eddig láttak. A Hiúz kézmozdulattal jelzett, mire Nash bólintott, s egyetlen hang nélkül elindultak beljebb, messzire elkerülve a szélesebb, forgalmasabb utakat. Jobb híján a cégéreket figyelték, hátha meglátják a gyógyítás valamelyik jelképét.

Sokáig kizárólag lakóházak mellett haladtak el, többfelé is figyeltek, de együtt maradtak. Ahogy beljebb jutottak a központ felé, megtalálták a szabót, majd valamivel odébb a kovácsműhely is feltűnt előttük. Nash szemöldöke felszaladt. A kiállított portékák feltűnően díszesek és jó minőségűek voltak, mintha csak a királynak, vagy a közvetlen udvartartásának készültek volna. Kezét ökölbe szorította, s máris mélyebbre húzódott az árnyékban. Ezek szerint az előkelőnegyedet találták meg, talán épp egy fővárosba kerültek. Bár nem értette, mit kereshet bármilyen főváros egy sivatag közepén. Borsódzott a háta, nem akarta, hogy bárkivel is találkozzanak, csak besurrannak az ispotályba, megszerzik Theónak a szerszámokat, és el is tűnnek innen.

Kis híján felsikoltott, mikor egy kéz érintését érezte a vállán, de ahogy megpördült, a Hiúz komor tekintetével találta magát szembe. Hát persze, túl sok időt töltött az elmélkedéssel, de sietniük kellett. A férfi intett a fejével, ő pedig követte, el a fényűzéstől.

Ahogy továbbhaladtak, a házak is egyre egyszerűbbé váltak, a sikátorok pedig kényelmesen szűkké, könnyedén tudtak lopakodni. Bár pillanatnyilag örültek neki, a Hiúzt kezdte aggasztani, hogy eddig egyetlen lelket sem láttak, így azt sem tudhatták, milyen néppel állnak szemben. A tükrön keresztül is csak távolról látta a várost. Most azt kívánta, bárcsak régen gyakrabban járt volna Moryusnál, és többször áttekinthetett volna ide, talán több dolgot láthatott volna, és talán a város elrendezésére is emlékezne most. Szorított az idő, és már épp azon gondolkodott, hogy álcájukat kockára téve felmászik az egyik épület tetejére, hogy onnan nézhessen szét, mikor előttük kivágódott az egyik ház ajtaja. Egy pillanat alatt megragadta Nasht, s magával rántotta egy ládarakás mögé. A lánytól erre csak egy neheztelő pillantást kapott, de aztán máris mindketten kíváncsian leskelődtek a rögtönzött rejtekhelyükről, remélve, hogy nem vették őket észre.

A házból egy férfi lépett ki nyújtózkodva, ásítva, s a fejét vakarva. Egyszerű inget és vászonnadrágot viselt, sem páncél, sem fegyver nem volt nála, ártalmatlannak tűnt. Álmosan lebotorkált az ajtó előtt lévő pár lépcsőfokon, majd a szemközti falnak támaszkodva szabad kezével kioldotta a nadrágját, s a fal tövébe vizelt. Nash az égre emelte a tekintetét, s egy hatalmasat sóhajtott. Micsoda úriember… De… ember egyáltalán? Kicsit közelebb hajolt a ládákhoz, s jobban megnézte az illetőt.

A testalkata teljesen átlagos, emberekre jellemző volt, nem pedig vékony, mint az elfek. Tekintete egyből a hátközépig érő, kócos, vörös haja alól kikandikáló fülére tévedt. Kerek volt. Tehát ember. Nem tűnt veszélyesnek. Kérdőn a Hiúzra nézett, de a férfi tanácstalannak látszott. Nem tudta, mit tegyenek, hisz az idő szorította őket, és segítség nélkül lehet, hogy túl késő lesz, mire megtalálják az ispotályt, de ismeretlen terepen voltak, nem tudta, mit várhatnak az itteni lakosoktól. Amíg habozott, az idegen befejezte a vizelést, s elrendezte magát, de hirtelen a vállán különösen fodrozódni kezdett a haja, majd egy pillanat múlva egy apró állatka, egy nyest bújt elő a tincsek alól, s halkan morogva egyenesen őket nézte. A férfi a morgást hallva megfordult.

– Mi az, Monzoe? Mit találtál? – kérdezte, s mintha a nyest értené, mit mondott, leugrott a válláról, s sebesen az Árnyak felé futott.

Nash azonban nem is azon döbbent meg, hogy észrevették őket, hanem hogy ők viszont értették a férfit. Érezték, hogy idegen, nem vysterai nyelven beszél, de mégis valahogy értették. Kérdőn nézett a Hiúzra, hisz a nyest odaért hozzájuk, s ahogy kíváncsian szaglászta őket, a férfi is feléjük indult.

– Ki van ott? – hallatszott a kérdése, s a Hiúz végül úgy döntött, kockáztat.

Felállt a láda mögül, s bár a csuklyát nem húzta le, kezét maga elé tartotta, hogy amaz láthassa, nincs benne fegyver. Nash bár meglepődött, de követte a példáját.

– Békés szándékkal jöttünk, nem jelentünk veszélyt – szólalt meg nyugodt hangon a Hiúz.

Az ismeretlen egy pillanatra hátrahőkölt, de nem rémült meg, érdeklődve végignézett a két alakon. A megjelenésük ismeretlen volt számára, a beszédjük pedig furcsa… mintha valami idegen akcentusuk lenne. Észrevette viszont rajtuk a fegyvereket, s a homlokát ráncolva egyet lépett hátrafelé.

– Mit akartok tőlem? – kérdezte újfent, hangjából sütött a bizonytalanság.

– Segítségre van szükségünk. A társunk súlyosan megsebesült, de senkit nem ismerünk errefelé, sosem jártunk még itt.

A férfi letekintett a nyestre. Az apró állatka nem merészkedett közelebb a két idegenhez, csak távolról szaglászta őket, de nem is vicsorgott. A gazdája ettől kissé felbátorodott, s előrébb lépett.

– Mutassátok magatokat.

Az Árnyak összenéztek, de a Hiúz végül bólintott. Az idegen egészen átlagos parasztnak tűnt, ha bármi balul sülne el, pillanatok alatt elbánnak vele. Hátratolták hát a csuklyájukat.

A férfi tekintete egyből az arcukra tévedt, s bár Nash sebhelye elborzasztotta, az öltözéküket elnézve nem lepődött meg rajta. A Hiúz arcától azonban újfent hátrahőkölt. A nő ember volt, de ő… oleninek nézett ki, és mégsem az volt. A szeme… sosem látott még ilyen szemet. A déli nimfákéra hasonlított, de mégsem volt pontosan olyan. Arcára kiülhetett a döbbenet, mert a Hiúz feltartott kézzel előrelépett a ládák mögül.

– Tudom, hogy különösnek tűnhetünk számodra. Nagyon… messziről érkeztünk ide. De biztosíthatunk, hogy a kinézetünk ellenére nem jelentünk semmi veszélyt. Csak a társunkat szeretnénk megmenteni.

– Kérlek… – lépett elő Nash is, s könyörögve tekintett a férfire. – Ha nem találunk neki sürgősen orvost, meghal.

Az ismeretlen habozni látszott, hol rájuk, hol Monzoe-ra pillantott, aki azóta is őket szaglászta. Végül visszahívta a nyestet, s az felfutott a vállára.

– Mi a nevetek? – kérdezte tőlük.

– Én Hiúz vagyok, ő pedig Nash.

– Nos, Hiúz és Nash… – vigyorodott el hirtelen a másik, amitől a Hiúz keze automatikusan közelebb csúszott a tőréhez. – Az én nevem Chyrennas. És meg kell mondjam, piszok nagy mázlitok van, hogy fehér bőrűként belém botlottatok, és nem helyiekbe. Ahogy titeket elnézlek, igencsak érdekes út állhat mögöttetek – mérte végig őket. – Segítek nektek. Ismerek egy isteni jó mágust, ő meg tudja gyógyítani a társatokat. Elviszlek hozzá, de cserébe el kell mesélnetek, hogy kerültetek ide – vigyorgott rájuk, és az arcáról csak úgy sugárzott a lelkesedés. – Hozzátok ide a társatokat, én addig rendbe szedem magam. De igyekezzetek… jobb, ha világosban nem nagyon mutatkoztok a sondraerek előtt. Mint mondtam, nem rajonganak a világosbőrűekért.

– Mik azok a sondraerek? – ráncolta a homlokát Nash.

Chyrennas újfent elvigyorodott.

– Majd meglátjátok.

Azzal eltűnt az épület ajtaja mögött. A Hiúz és Nash zavarodottan összenéztek, a férfi felhúzta a szemöldökét. Ez érdekes egy találkozás volt. De legalább felcsillant a remény, hogy megmenthetik Liamet.

Már kivilágosodott, mikor a többi Árnnyal együtt megérkeztek a céljukhoz, ahol újra találkoztak Chyrennasszal. Az egyre erősödő napfényben végre jobban szemügyre tudták venni a környezetüket. A város még mindig az igazak álmát aludta, csupán egy-két alakot vettek észre, de őket is messzire elkerülték, s a csuklyájukat is végig a fejükre húzva hagyták, hogy minél kevésbé legyenek láthatók. Liam összeszedte magát annyira, hogy képes legyen tartani a tempót, de mire megérkeztek, el-elvesztette az eszméletét, ernyedten lógott Seth oldalán. Ahogy Theo ilyen világosban jobban látta a sebét, úgy sürgette a csapatot, amennyire csak tudta. Chyrennas többször is végigmérte őket útközben, de erényére szólva nem kérdezett semmit, csak mutatta az utat. Így már őt is jobban meg tudták nézni, s a Hiúz kénytelen volt beismerni, hogy hatalmasat tévedett, mikor parasztnak gondolta. Ruhái bár egyszerűek voltak, egyáltalán nem lehetett hétköznapinak mondani őket, szívós csizmája és vastag köpenye vándorló létről árulkodtak, hátára rögzítve pedig masszív hosszúíjat hordott. Elégedetten vigyorgott, mikor odaértek egy hosszabb házsorhoz, majd odasétált a harmadik ajtóhoz, s bekopogott. Nash érdeklődve nézegette a házakat, sosem látott még ilyen elrendezést, kizárólag olyan nemesek portáin, ahol külön épületben volt a cselédszálló. Nem értette, mit keresnek egy ilyen helyen.

Hosszú percekig nem érkezett válasz, így Chyrennas újra kopogtatott. Végül halk motoszkálást hallottak bentről, majd egy nő álmos hangját:

– Ki az ilyen korán?

– Adrene, drágám, én vagyok az, Chyrennas! – szólalt meg jókedvűen a férfi. – Bocsáss meg, hogy hajnalban zargatlak, de… szükségem lenne a segítségedre.

Fémesen kattogott a zár, ahogy Adrene kinyitotta az ajtót, ám ahogy a kis csapat meglátta őt, elkerekedett a szemük a látványtól, Seth kis híján fel is kiáltott: a nő bőre olyan kék volt, akár a zafír, de a haja is sötétkék hullámokban omlott a vállára, arcán pedig szabálytalan, láng alakú jelek sötétlettek. Adrene végignézett a csapaton, bár mindegyikük fejét csuklya takarta, arcukat látva elképedt.

– Miért hoztál ide oleniket? Tudod, hogy ha meglátják őket a mi földünkön, akár ki is végezhetik őket…

Mielőtt bárki szólhatott volna, ismét a Hiúz lépett elő, hogy mentse a helyzetet, s feljebb emelte a fejét, hogy a nő jobban láthassa az arcát.

– Nem olenik vagyunk. Messziről tévedtünk ide, a társunk súlyosan megsebesült, és Chyrennas azt mondta, te tudsz rajta segíteni – terelte közelebb a félig ájult Liamet támogató Sethet.

Amint Adrene észrevette Liamet, egyetlen pillanat alatt elsápadt, s szélesre kitárta az ajtót.

– Natriwothra… Gyertek be, azonnal! – sürgette őket befelé.

Theo átkarolta a másik irányból Liamet, s Sethtel együtt betámogatták a házba, utánuk beléptek a többiek, majd Adrene azonnal bezárta az ajtót. Annyira siettek, hogy szét sem néztek odabent, tekintetükkel mind követték a sérült társukat, aggódva figyeltek minden egyes mozdulatot, rezdülést.

– Mi történt vele? – kérdezte rögtön a nő, közben mutatta, hogy vigyék be a férfit a hálószobába.

– Kardot szúrtak a jobb vállába – felelte Seth, de Theo egyből átvette tőle a szót.

– Mély szúrt sebe van, rengeteg vért vesztett, többször el is ájult, sokkos állapotban van.

– Orvos vagy? – tekintett rá Adrene fürkészve, mire a férfi bólintott. – Szükségem lesz asszisztenciára. Fektessétek hasra az ágyon – irányította őket, közben az egyik szekrény fiókjában kötszert keresett, s rendezkedett a varázslathoz.

Ahogy Liam az ágyra került, el is ájult rögtön. Adrene mindenkit kizavart a szobából, csak Theo maradhatott bent.

– Mi a neved? – kérdezte a nő, de rá se nézett, máris Liam sebét vizsgálta.

– Theo.

– Theo, segíts, kérlek. A gyógyítási folyamat néha ugyanannyira fájdalmas, mint maga a sebesülés, és megesik, hogy a beteg még ájultan is kapálózni kezd a fájdalomtól. Fogd le a társadat…

– Liam.

– Liamet, hogy ne tudjon magában kárt tenni.

Theo bólintott, majd engedelmeskedett, s a nő máris munkához látott. Letérdelt az ágyra Liam mellé, s mindkét kezét a seb fölé tette, majd lehunyta a szemét, s arcát az égnek emelve halkan mormolni kezdett. Theo elámult a látványtól, ahogy a nő kezéből fény áradt a seb felé, de ugyanakkor el is borzadt, hisz most láthatta teljes valójában, mennyire súlyos a sérülés, látta a szakadt izmokat és a roncsolt csontokat. Hosszú óráknak tűnő pillanatig nem történt semmi, csak Adrene mormolását hallotta, majd lassan, őrjítően lassan elkezdtek összeforrni a szakadások, s Liam torkaszakadtából felüvöltött.

Nash odakint összerezzent, ahogy meghallotta Liamet. Képtelen volt nyugodtan leülni, egyre az ajtó előtt állt, s szája előtt ökölbe szorított kézzel nézte a fát, mintha így átláthatna rajta. Chyrennas azonban kényelembe helyezte magát a sarokban elhelyezett lócán. A Hiúz és Emeril is leültek mellé, de ők is az ajtót figyelték. Előttük egy asztal állt, a Hiúz arra könyökölt fel. Seth idegesen fel-alá járkált, közben a kezét tördelte.

– Ne aggódjatok, a társatok jó kezekben van. Adrene a legjobb gyógyító, akit ismerek, ő rendbe tudja szedni, erre a fejemet is rá merném tenni – dőlt hátra Chyrennas a tarkója mögött összekulcsolt kézzel.

Íját már érkezéskor lerakta a sarokba, hogy kényelmesen tudjon ülni.

– De ezek a hangok… – nyöszörgött Nash, hangja végtelenül kétségbeesetten csengett.

– A gyógyítás fájdalmas folyamat – vonta meg a vállát Chyrennas.

A Hiúz sóhajtott. Hitt a férfinek, hogy Liam jó kezekben van, de nem hagyta nyugodni a tény, hogy sosem kockáztattak még ennyit, mint most. Kényelmetlenül érezte magát, hogy olyan emberekre kellett hagyatkozniuk, akikkel most találkoztak életükben először, ráadásul egy teljesen idegen világban. A társai kétségbeesett aggodalmát azonban képtelen volt nézni, ráadásul így nem tudtak hideg fejjel gondolkodni és ítélni. Megpróbált hát témát váltani.

– Szóval Adrene… ő egy olyan sondraer, mint akiket említettél? – kérdezte Chyrennastól.

– Igen. Ők az itteni őslakosok, a sondraerek és a hwernonok. De otthon mi csak sötét elfeknek hívjuk őket. Mert hogy sötét a bőrük – vigyorgott. – Konkrétan a sondraereknek kék, a hwernonoknak pedig szürke, kivételes esetekben fekete. De most komolyan, ti még sosem láttatok sötét elfeket?

A Hiúz és Emeril megcsóválták a fejüket.

– Honnan az ördögből jöttetek ti?

A Hiúz sóhajtott, s mostanra Nash is odaült közéjük.

– Nem tévedtél, mikor azt mondtad, érdekes út áll mögöttünk.

Azzal a Hiúz elmesélte neki a történetüket. Vystera létezését, az Árnyak létét és működését, Moryust, a varázskönyvet, a nemesek szövetkezését, a rituálét, a bátyja – mint rejtélyes csuklyás alak – felbukkanását, s a csatát, ami után ide kerültek. Chyrennas itta a szavait, még előre is dőlt az asztalra, s az állát támasztva hallgatta a férfit, mint mikor egy gyermek hallgat áhítattal egy jó mesét. Közben vörös tincsei közül előbújt Monzoe, s a válláról lemászva az asztalra egy pillanat alatt belopta magát a két nő szívébe. Hamarosan Nash és Emeril felváltva vakargatták és dédelgették a nyestet, elfeledve egy pillanatra a kétségbeesést és a gondokat. A végére Seth is odaült hozzájuk, s ahogy a Hiúz befejezte a mesélést, Chyrennas egy pillanatra szóhoz sem jutott. Csak pislogott maga elé, majd felnevetett, s a hajába túrt.

– És én még azt hittem, valami Kitheranban összeverődött banda vagytok, akik egy titkos küldetés miatt tévedtek ide… – nevetett. Most szívesen ledöntött volna egy pohár italt, ilyen történetre egyáltalán nem számított. – Komolyan egy teljesen más világból jöttetek?

A Hiúz bólintott.

– Hidd el, ez az egész nekünk is épp annyira felfoghatatlan, mint neked – sóhajtott Nash.

– Felfoghatatlan… Ez a legfenomenálisabb dolog, amiről valaha hallottam! – csapott az asztalra Chyrennas, csak úgy áradt belőle a lelkesedés. – Azt sem tudtam eddig, hogy lehetséges a világok között utazni.

– Lehetséges. Bár még mi sem tudjuk, hogyan – bólintott a Hiúz.

– De hát épp az imént regélted el az egészet, hogy hogyan jutottatok ide.

– Igen, de nem tudjuk, pontosan hogyan működik a világok közti utazás. A könyvnek, amivel idekerültünk, nyoma veszett, és aki készítette, Moryus, szintén eltűnt több száz évvel ezelőtt. Visszatért a szülőföldjére.

– Hát keressétek meg – vonta meg a vállát Chyrennas. – Azt mondtad, maeronthi, nem?

– De igen, de… ahh… ennél bonyolultabb a helyzet – sóhajtott a Hiúz.

– Áh, minden csak annyira bonyolult, amennyire azzá teszitek – legyintett a másik, miközben előrehajolt. – Vegyük csak az itteni helyzetet. Itt van ez a két királyság, Olioner és Mironath. Egyetlen öböl választja el őket egymástól. Olionerben élnek az olenik, a világos bőrű elfek, ahogy ti neveznétek, meg amilyen Moryus is volt, itt pedig sötét elfek, mint Adrene. Fantasztikus királyság mindkettő, én már csak tudom, hisz keresztül-kasul bejártam őket. Erre tessék, ez a két idióta népség ahelyett, hogy élnének békességben, és kereskednének, egymással háborúznak, és irtják a másikat. Na nem mintha mi emberek jobbak lennénk… – vonta meg a vállát, de a Hiúz és Emeril felkapták a fejüket.

– Háború van?

– Az, hogy Natriwoth rúgná meg. Mit gondoltok, miért nem látnak itt szívesen fehérbőrűeket?

– Na és te? – vonta fel a szemöldökét Nash, de a férfi csak legyintett.

– Én ember vagyok, nem oleni. Mi csak porszemek vagyunk hozzájuk képest, nem veszélyeztetjük őket, és nem is igazán törődnek velünk. Az emberek nagy hányada éldegéli jelentéktelen életét innen délnyugatra, Foervantan szigetén, csak a hozzám hasonló őrült kalandorok utaznak át a főkontinensre, na meg azok, akiknek elegük lett az otthoni létből, és inkább errefelé telepedtek le.

A Hiúz és Emeril összenéztek. Ez sok dolgot megmagyaráz, köztük azt is, miért akart a férfi testvére átjönni ebbe a világba, és innen segítséget kérni.

– Ez őrültség. Pusztán az eltérő bőrszín miatt háborúznak? – hördült fel Nash. Ő nem tudott túllépni ezen az információn, teljesen értelmetlennek tartotta. Szerinte ez lehet a legbanálisabb indok egy háború kitörésére.

– A többség ezt mondja. A régi időkre vezetik vissza a sérelmeiket, mikor a sötét elfek önnön hibájukon kívül a rossz oldalon álltak egy háborúban, és segítettek kiirtani egy egész fajt. De nem volt választásuk, szó szerint abban a háborúban teremtették őket, és teljes kontroll alatt álltak.

– És te mit gondolsz? – kérdezte Emeril, miközben karcsú ujjaival a teljesen elalélt Monzoe állát vakargatta.

– Én nem értek a politikához. Szerintem valami hatalmas baromság miatt ment egymás torkának a két királyság. Azon sem lepődnék meg, ha azon kaptak volna össze, hogy az egyik király cselédje elfelejtett visszaadni egy kölcsönkért üstöt – nevetett önfeledten Chyrennas, látszott rajta, hogy piszkosul élvezi a helyzetet, hogy világutazókkal találkozott, és történeteket cserélhet velük egymás otthonáról.

Nash csodálkozott rajta, hogyan fogadhatta el ennyire könnyen egy másik világ létezését, de ahogy elnézte, láthatott már ő is cifra dolgokat az életben. Egyedül Seth volt, aki képtelen volt teljesen odafigyelni Chyrennas lenyűgöző történeteire, tekintete újra és újra visszasiklott az ajtóra. Mindig összerezzent, valahányszor Liam nagyobbat kiáltott. Kínjában az ajtó fenyőléceinek harántozását figyelte, s a keret halvány faragásait próbálta megfejteni, ám hamar rá kellett jönnie, hogy egyszerű indamintákat lát, semmi különlegeset. S mostanra már azért is figyelt inkább a szoba felé, mert a hangok lassan elhalkultak, s végül teljesen megszűntek. Rettegett, hogy Liammel történt valami, és ahogy az ajtó kinyílt, s a láthatólag kimerült Adrene és Theo kiléptek a szobából, azonnal talpra ugrott, nyomában a többiekkel.

– Hogy van? Mi történt? – lépett közelebb aggódva, közben a két orvos arcát vizsgálta.

– Túlélte. Rendbe fog jönni, sikerült összezárni a sebet a vállán – pihegett Adrene. Chyrennas most kifejezetten örült, hogy csak ő ismerte a nőt, így a vendégeik nem tudhatták, hogy ha ilyen hosszúra nyúlt a gyógyítás, és ennyire kimerült közben, az azt jelentette, hogy társukat a halál torkából kellett visszahozni.

Nyelt egy nagyobbat, de ahogy mindenki láthatóan megkönnyebbült, szélesen elvigyorodott.

– Tudtam én, Adrene drágám, hogy a te gyógyító kezeid között lesz a legjobb helyen!

– Ezerszer mondtam már, Ren, hogy ne szólíts drágámnak – sóhajtott Adrene, majd töltött magának és Theónak egy-egy pohár vizet, s fáradtan leült a lócára.

Az Árnyak egyből köré gyűltek, s visszaültek a helyükre, úgy hallgatták és figyelték őt. Theo zihált, patakokban folyt róla a veríték, de a szeme ragyogott, ahogy Adrene-t nézte. Azonnal magába döntötte a vizet, hisz olyan száraz volt a torka, akár a sivatag, de utána rögtön megszólalt.

– Hihetetlen, amit műveltél. Sosem láttam még ilyen magas szintű gyógyítást. Egyetlen otthoni orvos sem fogható hozzád.

Adrene a fejét csóválta, ahogy lassú kortyokban iszogatta a vizet.

– Csupán nem ismeritek a mágiát. Itt semmi különleges nincs benne. Ráadásul egyedül nem tudtam volna megcsinálni.

– Köszönjük neked, Adrene. Nem tudom, hogy fejezhetném ki hálámat azért, amit tettél… – hajtott fejet előtte mélyen a Hiúz. – Örökké az adósaid leszünk.

– Mondd, hogyan tudnánk meghálálni? – kérdezte egyből Nash, annyira megkönnyebbült, hogy legszívesebben végigcsókolta volna a nő gyógyító kezét.

Adrene látván, hogy mennyire szívükön viselik a társuk sorsát, fáradtan elmosolyodott.

– Azzal, hogy vigyáztok rá és magatokra. És még egyszer nem állítotok be hozzám ilyen korán – vigyorodott el halványan, mire Seth kínosan felnevetett.

Akkora kő esett le a szívéről, hogy Liam megmenekült, hogy bele sem gondolt, milyen sokba kerülhetett volna ez nekik. A Hiúz viszont belegondolt.

– Komolyan kérdezem, mivel tartozunk?

A nő sóhajtott.

– Gyógyító vagyok. Egy gyógyítónak pedig az a dolga, hogy segítsen azokon, akiknek szüksége van rá. Akkor is, ha a semmiből bukkannak elő. Ha nem segítenék, megszegném, amire esküdtem – felelte, ám mosolyában Emeril valamiféle keserűséget is észrevett.

Nem tudta mire vélni, hisz nem ismerték a nőt, így inkább nem is firtatta.

– Ez esetben fogadd végtelen hálánkat – biccentett a Hiúz, bár furdalta a lelkiismerete, hogy nem tudják érdemben meghálálni, amit tett.

Adrene válaszképp szintén biccentett, s kortyolgatta a vizét. Kezdte lassan összeszedni magát, de eléggé megterhelő volt számára Liam sebét begyógyítani. Valóban kis híján meghalt a férfi, de ezt inkább nem mondta el a többieknek. Így is épp eleget aggódtak és hálálkodtak.

– A társatoknak kiadós pihenésre van szüksége. Megviselte a sérülés és a gyógyítás is, egy ideig még biztosan nem fog magához térni. Itt jó helyen van, gondját tudom viselni, azonban ti nem maradhattok itt. Többen is meg szoktak fordulni nálam, és bizonyára már Ren is említette, hogy errefelé nem nézik jó szemmel a világosbőrűeket.

– Igen, említette – bólintott helyeslően a Hiúz. – Habár nem tudom, hová tudnánk menni, egyáltalán semmit és senkit nem ismerünk erre. Hogy őszinte legyek, magát a világot sem ismerjük.

– Ezen nem csodálkozom – nézett végig rajtuk a nő, ugyanolyan furcsa volt számára a kinézetük, mint nekik az övé, hiába volt a csapat nagy része ember, valahogy akkor is mások voltak, mint amilyen embereket eddig látott.

– Engedd meg, hogy itt maradjak, és ügyeljek Liamre – vetette fel Theo. – Úgy gondolom, mindannyiunk nevében kijelenthetem, hogy teljes mértékben megbízunk benned, azonban nem szeretném, hogy Liam pánikba essen az ismeretlen környezet miatt, mikor felébred, és legalább el tudnám mesélni neked a történetünket, amíg várunk.

A Hiúz mérhetetlen büszkeséget érzett Theo szavait hallván. Ritkán beszélt a férfi, de amikor igen, azt olyan előzékenyen és tökéletes tárgyilagossággal tette, ami még őt is képes volt felülmúlni. Adrene csak mosolygott, ő egyből arra gondolt, hogy a férfi a tanulási lehetőséget akarja kihasználni. De nem bánta. Érdekelte a történetük, habár Chyrennas arcáról azt olvasta le, ő már mindent hallott. Magában jót nevetett a férfi önelégült arckifejezésén, de valahol szánta is a kis csapatot, ismerte már annyira Rent, hogy tudja, ha nagy kalandot szimatol, le sem tudják majd vakarni őt magukról.

– Rendben. Liamnek is jót tenne, ha téged látna meg először, és nem engem – a nő gondolatai már most cikáztak a többieket illetően, de Chyrennas megelőzte, s lelkesen összecsapta a tenyerét.

– Ti pedig ne aggódjatok, megoldjuk, hogy legyen hová mennetek – vigyorgott.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ezzel most sikerült megnyugtatnod – vigyorodott el Seth is, végre kezdett felengedni, hogy Liam túl volt az életveszélyen.

– Mégis minek nézel te engem? Tán attól tartasz, hogy álmotokban eladlak titeket emberkereskedőknek? – csattant fel Chyrennas tettetett felháborodással, de a szemében pajkos fény csillogott.

– Őszintén? – kuncogott Nash, s pimaszul összenéztek Emerillel.

– Ahogy elnézlek, jobban aggódok azon, hogy egyik reggel disznóólban vagy utcalányokkal körülvéve ébredünk. – Seth felvette a kesztyűt a férfi ellen, nem kellett félteni őt sem.

– Hm, és ebben ugyan mi lenne a kivetnivaló? – hajolt közelebb Ren pimasz vigyorral az arcán.

– Azt hiszem, én nem vagyok felkészülve erre a kettőre egy fedél alatt… – forgatta a szemét nevetve Nash.

– Szerintem még ők maguk sem – mosolyodott el a Hiúz, majd végignézett a társaságon, s felállt a lócáról. – Nem szeretnénk akkor tovább zavarni. Liam jó kezekben van, és minél hosszabb ideig maradunk itt, annál nagyobb kockázatot jelentünk neked, Adrene, különösen Emeril és én. Hálásak vagyunk a segítségedért – hajolt meg mélyen, Adrene pedig mosolyogva, egy biccentéssel viszonozta a gesztust.

– Menjetek, és pihenjétek ki magatokat, ahogy elnézem, rátok is fér – azzal ő is felállt az asztaltól, s mindenki más is követte. – Chyrennason keresztül üzenek, ha Liam állapota javul.

– Köszönjük – biccentett hálásan Emeril.

A kis csapat összeszedte magát, megigazították az öltözéküket, s máris mélyen a fejükbe húzták a csuklyát. Odakint mostanra teljesen kivilágosodott, így még könnyebben megláthatták őket. Chyrennas újra a hátára kanyarította hosszúíját, Monzoe pedig egy lemondó sóhajt követően visszamászott rá, de ezúttal a mellényzsebében helyezte magát kényelembe.

– Gyertek, induljunk. Keresünk nektek valami szállást. De kénytelenek leszünk a kertek alatt menni, most már minden tele lesz sondraerekkel.

– Úgy nézünk ki, mint akiknek ez gondot okoz? – húzta ki magát Seth, még a karját is keresztbe fonta a mellén, de csak egy vigyort kapott válaszul.

Theo odalépett a Hiúzhoz.

– Én megleszek itt, vigyázunk Liamre.

– Amint biztonságos lesz a helyzet, eljövök én is. – A Hiúz a férfi vállára tette a kezét, bár nem volt benne egészen biztos, hogy ez most a leghelyesebb döntés, jelenleg nem tudott jobb megoldást.

– Nos akkor, Árnyak, menjünk – csapta össze a kezét Chyrennas. – Adrene drágám, jelentkezem, ha találunk szobát.

– Megmondtam már, Ren, hogy ne szólíts drágámnak! – csücsörített a nő, de ahogy a férfi válaszképp vigyorogva felemelte a kezét, nem bírta tovább, és felkuncogott, majd kiengedte őket.

Először csak Chyrennas lépett ki az utcára, majd amint úgy látta, tiszta a levegő, intett az Árnyaknak, s Theo kivételével mind követték őt. Azonnal megkerülték a hosszú épületet, s óvatosan, sikátorról sikátorra haladtak, egy-egy saroknál meg-megálltak kikémlelni, s ahogy biztonságosnak látták, továbbmentek. Az egyik ilyen saroknál Nash hosszabban időzött, hogy jobban szemügyre vehesse a várost. Chyrennas jól mondta, mostanra már hemzsegtek kint a sondraerek, s jó néhány hwernont is vélt köztük felfedezni. Magasak, még Sethnél is egy jó fél fejjel magasabbak voltak, amit elsőre észre sem vett Adrene esetében, annyira meghökkentette a nő kék bőre és haja. Ugyanakkor nem tűntek aránytalanul magasnak, bár még mindig nem tudott túllépni a bőrszínükön. A kék és szürke minden árnyalatában játszottak, némelyiküknél azt sem tudta eldönteni, hogy pontosan melyik a két szín közül, meg mert volna esküdni, hogy ők lehetnek a félvérek. Csodálatán túl azonban nem tudta elkerülni a figyelmét, hogy mind feltűnően jómódúak voltak.

– Huh, valóban sikerült az előkelőnegyedbe érkeznünk – forgatta a szemét fintorogva.

– Ó, nem, itt nincs külön előkelőnegyed – javította ki Chyrennas, de mielőtt kifejthette volna, már tovább is vezette őket a következő sikátorba.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Nash, ahogy újra a házak takarásában voltak, s a férfinek ahogy eszébe jutott a történetük, amit a Hiúz mesélt, hirtelen nagyon kínosan kezdte el magát érezni.

– Nos, Ulcreo, ahol most vagyunk… ez igazából afféle üdülőváros – nevetett zavartan. – Mironath többi részén elég kemény szokott lenni a tél, és a tehetősebb sötét elfek inkább elutaznak ide, a jó meleg oázisba a hideg elől, de a kellemes idő miatt máskor is igen népszerű a hely. Mint most is. De most szerencsés időben pottyantatok ide, közel sincsenek annyian, mint a téli szezonban.

Nash ahogy ezt meghallotta, úgy érezte, menten felrobban. Tátott szájjal, hüledezve meredt a férfire, s érezte, ahogy a heves haragtól szinte lángol az arca.

– Úgy érted, hogy amíg a királyságban háború dúl, a „tehetősebb” előkelőségek itt meresztik a hátsójukat, és lógatják a lábukat? – csattant fel, mire Chyrennas védekezően felemelte a kezét.

– Hát… tulajdonképpen igen.

Nash újra robbanni készült, de mielőtt valóban kitörhetett volna, Emeril gyengéden a vállára tette a kezét.

– Nash… ez a világ nem a mi világunk. Máshogy működik. Ne vonj le ismeretlenül következtetéseket – a nő lágy hangja máris valamelyest lenyugtatta őt, s a Hiúznak el kellett ismernie, hogy még ha a világ más is, ez az egy szerencsére nem változott.

Az előkelők helyzete Nashhez hasonlóan őt is érzékenyen érintette, de kénytelen volt igazat adni Emerilnek. Minél többet meg akart tudni erről a világról, ha már a könyv jóvoltából idekerültek. Mégsem kérdezősködtek többet útközben, igyekeztek minél láthatatlanabbá válni a helyiek számára. Végül megérkeztek ugyanahhoz az ajtóhoz, ahol hajnalban Chyrennasba botlottak. A Hiúz kíváncsian nézett a férfire.

– Ez egy fogadó. Pontosabban a hátsó bejárata. Igen, itt találkoztunk – nevetett Chyrennas. – Gyertek utánam. A fogadósnak nem igazán számít, kik szállnak meg nála, és történetesen tartozik nekem – vigyorodott el. – Na, gyertek! – intett nekik, s már nyitotta is az ajtót, és nyomult előre.

Az Árnyak tétovázva bár, de követték. Nem volt más választásuk, még ha akartak is volna maguktól szállást találni, valószínűnek tartották, hogy az erszényükben pihenő pénz itt fabatkát sem ér. Beléptek hát az ajtón, ami egyből valamiféle mosófülkébe nyílt. Mindenfelé halmokban álltak az ágyneműk, hatalmas dézsákban pedig szappanok és mosóeszközök hevertek. Nem volt idejük körülnézni, Chyrennas már vitte is tovább őket egy folyosón, amiről végül egy cselédajtón keresztül kiléptek a fogadó portájára. Délelőtt volt még, így az épület szinte üres volt, csupán egy sondraer férfi üldögélt a pult mögött, épp a bevételt számolta. Mögötte egy hosszú lécre akasztva számos szobakulcs csüngött, fölötte tömött polcokon mindenféle szeszek sorakoztak. A férfi az utcán látott alakokkal ellentétben meglehetősen széles vállú volt, hínárzöld, zsíros haját szoros copfba fogta össze, állát vastag szakáll fedte, fogai közé szorított, hosszú pipájából sűrűn gomolygott a füst. Fél szemmel feltekintett a számolásból, mikor észrevette az ajtó nyílását.

– Meg sem lepődöm, hogy máris úgy járkálsz ki-be a fogadóba, mintha a tiéd lenne az egész hely, Chyrennas Charlaron – dünnyögte érces hangján, s máris visszatért a számoláshoz.

– Ugyan, Bheron, tudod, milyen hamar kiismerem magam mindenhol – vigyorgott Ren, majd odalépett a pulthoz, s két kézzel rátámaszkodva közelebb hajolt. – Szükségem lenne egy négyszemélyes szobára.

– Minek neked akkora, már megint szajhákat akarsz idehozni? – morgott a férfi, de végre felemelte a fejét, s végignézett a társaságon. Tekintetébe azonnal kiült a döbbenet, s némi félelem is. – Miért akarsz itt oleniket és embereket elszállásolni? Épp elég ide a te fehér képed, miattad is csak azért nem kérdezősködnek nálam, mert téged mindenki ismer.

– Nem maradnak sokáig. Csak pár napra keresnek szállást, aztán tovább is állnak, nem zavarnak semmi vizet. Egyszerű vándorok, mint én.

Ahogy a fogadós végignézett rajtuk, a Hiúz egyből tudta, hogy egy pillanatig sem hiszi, hogy egyszerű vándorok lennének. Nem volt bolond a fickó.

– Nem akarok bajt a nyakamba, Chyrennas. Mint mondtam, épp elég ide a te fehér képed.

– Ugyan már, Bheron, ha én azt mondom, hogy nem fognak sok vizet zavarni, akkor nem fognak sok vizet zavarni.

– Nem.

– Néhány nap…

– Azt mondtam, nem.

– Ch, milyen goromba vagy ma. Pedig ha elfelejtetted volna, emlékeztetnélek, hogy tartozol nekem.

A fogadós szeme szikrát lövellt, ahogy a férfire nézett, összeszorított fogai között a pipa akkorát koccant, hogy egy körömnyi hamu a pultra repült belőle.

– Vagy talán azt szeretnéd, hogy megemlítsem a feleségednek a múltkori kis… kalandod? Nem hiszem, hogy örülne, ha megtudná, hogy a bevétel egy része egy bizonyos zsebben landolt – folytatta tovább Chyrennas vigyorogva.

A hirtelen beállt csendet élesen törte meg egy pénzérme csilingelése, ahogy kiesett a fogadós kezéből. A férfi ölni tudott volna a tekintetével, de végül felállt, levett az akasztóról egy kulcsot, és levágta a pultra Chyrennas elé.

– Ha csak egyetlen panaszt hallok, vagy meglátom őket idelent, repültök innen. Te is.

– Mindig tudtam, hogy lehet rád számítani, Bheron! – veregette meg a férfi vállát, majd felkapta a kulcsot. – Pár nap! És nem lesz gond, ígérem! – nyújtotta ki az ujját a másik felé, de az csak legyintett, s visszatért a számoláshoz, a kis csapat pedig elindult felfelé a lépcsőn a szobákhoz.

A kulcshoz tartozó szoba a második emeleten volt, s Nash egy pillanatra honvágyat érzett emiatt a központjuk iránt. Chyrennas könnyedén kinyitotta az ajtót, s máris előrenyomult, majd lehuppant az egyik ágyra. Nash már-már félénken lépett be a helyiségbe, s szétnézett. Egészen egyszerű szoba volt, mindenféle luxust mellőzve, csupán négy ágy volt benne – kettő-kettő a szemközti falak mellett –, valamint egy nagyobb és négy apró éjjeliszekrény és két szék. Balra, az ágyak között volt a szoba egyetlen ablaka, azzal szemben pedig a két sarokban paravánnal elkerítve egy-egy dézsa állt. Nash jólesően sóhajtott, ahogy ezeket meglátta, végre megmosakodhat.

– Nem nagy szám, de legalább nyugodtan tudtok pihenni, és Bheron sem fog kérdezősködni.

– Ez tökéletes, Chyrennas. Köszönjük – biccentett hálásan a Hiúz, s Seth máris eldőlt az egyik ágyon egy jóleső nyögés kíséretében. – Hogyan tudjuk meghálálni?

– Natriwothra, hagyjátok már ezt az állandó hálálkodást! – forgatta a szemét Chyrennas.

– Soha nem maradunk senki adósai.

– Ne aggódjatok, nem maradtok. Ismerve a történetetek… lesz még alkalmatok törleszteni – vigyorgott biztatóan, majd felnyomta magát az ágyról. – Le merem fogadni, hogy millió kérdésetek van Maeronthról, de ahogy elnéztem a társatok sérülését, itt lesztek még egy-két napig, mire magához tér, még Adrene kezelése után is, szóval lesz még időnk beszélgetni. Fürödjetek meg, pihenjetek, és dolgozzátok fel ezt az egész helyzetet. Én megyek, hozatok fel nektek meleg vizet, aztán visszamegyek Adrene-hez, és szólok neki, hogy biztonságban vagytok – biccentett, majd magukra is hagyta őket.

– Azt hiszem, ez nem is olyan rossz ötlet – sóhajtott Seth, mire Nash is lerogyott az egyik szemközti ágyra, Emeril pedig az ablakhoz lépett, s a várost kémlelte.

A hirtelen beállt csend olyan átható volt, hogy egy pillanatra egyiküknek sem volt ínyére megszólalni, csak élvezték, hogy végre kicsit megállhattak és leereszthettek. Egyszerre nehezedett rájuk az elmúlt néhány óra súlya, mint egy hatalmas sóhajtás a kimerítő megpróbáltatások után. Végül Nash szólalt meg.

– Nem hiszem el, hogy tényleg itt vagyunk – nyögött fel, s arcát a kezébe temette. – Ez az egész az én hibám. Ha nem veszítem el a fejem, és nem hagyom, hogy kijátsszanak, most nem lennénk itt. Talán tényleg a barlangban kellett volna maradnom – nyöszörögte, hosszú ideje most először sírni lett volna kedve.

– Akkor mind halottak lennénk. Legalább ennyire hibás vagyok én is. Beszélnem kellett volna nektek a bátyámról, legalább akkor, mikor elkezdtem sejteni, hogy ő áll a szervezkedés mögött. Bocsássatok meg – hajtotta le a fejét a Hiúz, nem tudott most egyikükre sem ránézni.

– De miért, Hiúz? Miért nem említetted soha? – fordult az oldalára Seth, s felkönyökölve a fejét támasztotta, miközben a vezérüket figyelte.

– Nehéz megérteni, de így tűnt biztonságosabbnak. Jól ismerem már őt. Féltettelek titeket, az Árnyakat, az embereket, mindenkit. A bátyám elvetemült. Sosem tudta megbocsátani az emberiségnek a háborút, a népünk veszteségeit, s mikor megtudta, hogy az emberek védelmére létrehoztam az Árnyakat, megesküdött, hogy megöl, de előtte a szemem láttára kiirtja az egész csapatomat. Nem engedhettem, hogy megtaláljon minket.

– Ez badarság! Mi többen vagyunk, hűségesek vagyunk hozzád, együtt el tudtuk volna őt kapni, mielőtt bármit tesz – csattant fel a férfi.

– Ezt ő is tökéletesen tudja. Ezért rejtőzött ő is előlem, hogy ne találhassam meg, amíg nem gyűjt maga köré elég erőt, hogy valóban ki tudjon irtani minket. Most pedig látjátok, milyen közel járt ehhez…

– De te miért bujkáltál előle?

– Azért, hogy minél kevesebbet tudhasson meg rólam, rólunk. Ha eleget tud, fel tudja venni a szerepem, és bele sem merek gondolni, mit tudna művelni az Árnyakkal, ráadásul belülről. Viszont ha elmondtam volna mindenkinek, állandó lett volna a bizalmatlanság, a gyanakvás, az pedig lassabb, de biztosabb gyilkos az árulásnál. Ez egy évszázadok óta tartó bújócska kettőnk között, de már rég véget kellett volna vetnem neki. Akkor most nem lennénk itt – sóhajtott, mire Emeril odasétált hozzá, s hátulról átkarolta.

– Túl nagy terhet cipelsz a válladon – búgta halkan, s Nash szíve szinte szilánkokra tört, ahogy kettejükre nézett.

– És én még azt hittem, a nyílt ellenségekkel van a legnagyobb gond… – dőlt vissza a hátára Seth.

– Ez nem csökkent a felelősségen, hogy legalább a bál után beszélnem kellett volna róla.

– Nem, valóban nem – szólalt meg az akaratánál kissé keményebben Nash. – De most már itt vagyunk, kinyílt a kapu, átjutottunk mi is, és minden bizonnyal a bátyád is. Erre kell valahogy megoldást találnunk.

A Hiúz összeszorította az állkapcsát, de bólintott.

– Igen, igazad van. Meg kell találnunk őt, és azt is ki kell derítenünk, hogy juthatunk haza. Moryus oleni, és talán még most is él, a bátyámnak pedig van annyi esze, hogy amint megtudja, hogy háború van, olyan területre megy, ahol nincs folyamatosa veszélyben. Az olenikhez. Amint Liam felépült, mi is elindulunk hozzájuk.

– Két legyet üthetünk egy csapásra. – vigyorodott el Seth.

– És talán ott nekünk sem kell azon aggódnunk, hogy a bőrszínünk miatt meglincselnek – tette hozzá Nash, s felmordult. – Istenem, mekkora őrültség ez a háború…

– Mindenről ki kell kérdeznünk Chyrennast, ha visszajött – szólalt meg izgatottan Seth, látszott rajta, hogy őt nagyon érdekli Maeronth. – Remélem, Liam tényleg jól lesz. – tette hozzá aztán csendben.

– Theót egészen lenyűgözte Adrene gyógyítása. Ha őt ennyire meggyőzte, én hiszem, hogy Liamnek nem lesz baja – felelte halkan Emeril, ám Nashnek görcsbe rándult a gyomra, ahogy felidézte magában a sebesült, legyengült Liam képét. Miatta is magát hibáztatta.

Rövid csend telepedett rájuk, ám mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna, kopogtattak, majd cselédek léptek be hozzájuk forró vízzel telt vödrökkel, s elkezdték feltölteni a két dézsát. Az Árnyak igyekeztek háttal állni nekik, hogy ne láthassák az arcukat, de szerencséjükre csupán háromszor fordultak, s már magukra is hagyták őket.

– Engedelmetekkel én az egyik dézsát birtokba veszem, és megfürdök, utána pedig képtelen leszek ellenállni az ágy csábításának. Úgy érzem, napokig is képes lennék aludni… – kászálódott ki az ágyból Seth, majd elvonult az egyik paraván mögé, nagy csattogással megszabadult a fegyvereitől és a ruháitól, majd egy csobbanás kíséretében beült a dézsába, s elkezdett mosakodni.

Nash úgy érezte, képtelen lenne most kettesben maradni a Hiúzzal, így elfoglalta a másik dézsát. Sosem érzett még ekkora undort, mikor lemosta magáról a vért és a mocskot. Csak most érezte, mennyire sajog a keze, ahol a Hiúz fivére megvágta, ahogy víz érte a sebet. Gyűlölettel tekintett le rá, még jobban gyűlölte, mint az arcán a vágást. Ordítani akart volna, de nem engedhette meg magának, hogy a társai mellett összeomoljon. Csak kimosta a sebet, s ahogy végzett a fürdéssel, magára öltötte az ingét és a nadrágját, de amint lefeküdt az ágyra, erőt vett rajta a kimerültség. Bármennyire is zaklatott volt, azonnal elnyomta az álom.

Hozzá hasonlóan Seth is egyből elaludt, amint párnát ért a feje. Utánuk a Hiúz és Emeril is megfürödtek, de ők nem feküdtek le. A Hiúz az ablakban állva kémlelte az utcát, míg Emeril mögötte állva átölelte őt.

– Tudom, mi jár most a fejedben – szólalt meg csendben a nő, s gyengéd csókot hintett a Hiúz vállára. – Ne hibáztasd magad. Semmit nem tehettél volna, amivel ezt elkerülhettük volna.

– Sethnek és Nashnek igaza van. Beszélnem kellett volna a bátyámról.

– Mit érhettél volna el vele?

– Felkészülhettünk volna rá. Csapdát állíthattunk volna neki.

– Ugyan. Képtelen lettél volna bárkit veszélybe sodorni. Főleg nem Nasht.

A férfi tekintete az alvó nőre tévedt, s egy pillanatra ellágyult, de kénytelen volt újra megacélozni magát.

– Te magad sem voltál rá felkészülve.

– Nem hagyhatom, hogy ez még egyszer megtörténjen. Nem lehetek gyengébb nála.

Te mindig gyengébb leszel nálam, amíg így imádod az embereket, visszhangzott a fülében a bátyja hangja, s lehunyta a szemeit.

– Nem is fogod. Neked van valamid, ami a bátyádnak nincs. Olyan társak, akik feltétel nélkül szeretnek, bíznak benned, és követnek akárhová. Ezeknek az embereknek te adtál reményt és esélyt egy új életre. Olyan esélyt, amit a fivéred el akar venni az egész emberiségtől.

– Nem hagyjuk neki. Nem hagyhatjuk. Nem veheti el Vysterát az emberektől. Megakadályozom a tervében, akkor is, ha belehalok.

Emeril lágyan elmosolyodott.

– És épp ezért fogunk mind követni téged.

2. fejezet

A nap már lemenőben volt, mikor Nash elsőként felébredt. Kezét szorosan a párnája alá rejtett kés markolatára fonta, majd körbejártatta a tekintetét a szobán anélkül, hogy megmozdult volna. Hosszú évek berögzött rutinja volt ez, amivel a váratlan, veszélyes helyzetekre készítette fel magát. Náluk fontos volt, hogy félálomban se árulják el véletlenül magukat, vagy az Árnyakat.

Ezúttal nem történt semmi ilyesmi, mégis csalódottan sóhajtott. Ezek szerint nem álom volt. Mégiscsak Maeronthon vannak, bármennyire is szerette volna, hogy ne legyen igaz. Emeril és Seth a két szemközti ágyon aludt, a Hiúz azonban még mindig az ablak előtt állt, némán, mozdulatlanul kémlelte az utcát.

Nyelt egy nagyot. Tagadhatatlanul hiányzott neki a társasága, a közelsége. Szörnyen dühös volt saját magára, hogy meggondolatlan, hirtelen haragjában elüldözte őt maga mellől. De haragudott a Hiúzra is, hisz hazudott neki… És ha nem hazudott volna, ő nem kapta volna fel a vizet, és akkor most… ki tudja, mi lett volna. Meg akarta ezt beszélni a férfivel, de nem most… Jelenleg egy kis magányra vágyott. Magányra és egy magas tetőre, hogy megnézhesse, hova is jutottak. Ha már ide kerültek, látni akarta, mit is takar pontosan az az itt. S ahogy megmozdult, ráébredt, mire lesz még mindenképp szüksége: tiszta ruhákra. Fintorba rándult az arca, de így csak még gyorsabban nyomta magát ülő helyzetbe. A Hiúz ha észre is vette, semmi jelét nem adta, így lassan odasétált hozzá.