Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 62.

A kötet alapjául szolgáló kiadás:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Szépirodalmi Könyvkiadó, 1977, Budapest

Fordította Vámosi Pál

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Hungarian translation © Vámosi Pál, 1977

© Vámosi Pál jogutódjai, 2024

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

978-963-656-067-6

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

1. FEJEZET

Nellie, a parti bárka egyet penderült horgonya körül, és meg sem libbentve vitorláit elpihent a vízen. Beállt a dagály, csaknem szélcsend volt; a kifelé tartó bárka nem tehetett egyebet, mint hogy várt, mikor fordul meg az áramlat.

A Temze torkolati öble, akár egy végtelen vízi út eredőhelye tárult elénk. A nyílt tengeren a víz és az ég minden átmenet nélkül összeolvadt, és a csillogó térségben az árral úszó bárkák rőt színű vitorlái, az élesen kidudorodó vörös vászonnyalábok és a ragyogó, fényezett pányvafák szinte állni látszottak. Gravesend felett a levegő sötét volt, még távolabb pedig gyászos homályba sűrűsödött, mozdulatlanul ült a világ leghatalmasabb, legnagyobb városa fölött.

A hajótársaság igazgatója volt kapitányunk és házigazdánk. Mi négyen gyengédséggel eltelve néztük, ahogy a hajó orrában áll, háttal fordulva felénk, és a tengert kémleli. Nem találhattunk semmit végig a folyón, ami csak félig is olyan tengert idéző látvány lett volna, mint ő. Révkalauzra emlékeztetett, az pedig a tengerészek szemében a testet öltött megbízhatóság. Nehezen tudtuk elképzelni, hogy nem odakint a csillogó folyótorkolatban végzi munkáját, hanem a háta mögött terpeszkedő homályban.

Bennünket, ahogy azt már mondottam valahol, a tenger fűzött össze. Nemcsak szívünket fogta egybe a hosszú távollétek idején, hanem elnézővé is tett egymás történetei, sőt elvei iránt. Az ügyvéd – kedves öreg cimbora – hosszú éveinek és sok-sok erényének jutalmaként megkapta a fedélzeten lévő egyetlen vánkost, és az ugyancsak egyetlen pokrócon feküdt. A könyvelő már kihozott egy doboz dominót, és most játék házat emelt a könyvekből. Marlow a bárka farában ült. Keresztbe rakta lábait, és a tatvitorlának támaszkodott. Külseje aszketikus: arca beesett volt, bőre sárga; háta egyenes, és ahogy karját lógatva, tenyerét kifelé fordítva üldögélt, bálványra emlékeztetett. Az igazgató, miután meggyőződött, hogy a horgony jól tart, hátrajött, és közénk ült. Néhány lusta szót váltottunk. Azután a bárka fedélzetére csend terült. Egy vagy más okból nem fogtunk a dominózáshoz; töprengő hangulatunkhoz inkább a nyugodalmas nézelődés illett. Néma és nagyszerű ragyogás magasztosságában közeledett az alkony. A víz békésen csillogott, a tiszta égbolt pedig makulátlan fényözönt árasztó, jóindulatú végtelenség volt; még az essexi lápok fölött húzódó köd is finom, szikrázó fátyolhoz hasonlított, amely a szárazföld erdő borította magaslatai fölött függ, és átlátszó redőzetbe öltözteti a lapályos tengerpartot. Csupán nyugaton, az öböl távolabbi vonulatai felett terpeszkedő homály sűrűsödött percről percre komorabbá, mintha a lebukó nap közeledte ingerelné.

És végre a nap, ívelő és észrevehetetlen eséssel lehanyatlott, izzó fehérből sugárzás és melegség nélküli tompa vörösbe csapott át, mintha – az embertömegek fölött terpeszkedő homály érintésétől halálra rémülve – hirtelen ki akarna hunyni.

A tenger arca tüstént megváltozott, a magasztos látvány kevésbé ragyogó, de annál mélységesebb lett. A vén folyó, amely évszázadokon át oly híven szolgálta a partjait benépesítő emberfajtát, napnyugtakor háborítatlanul elpihent széles öblében, és a világ legszélső határáig vezető vízi út nyugodt méltóságában terült szét. Nem egyetlen rövid nap: beköszöntő és máris örökre tovatűnő idő gyors lebbenésének tudatában, hanem maradandó emlékek fenséges fényében néztünk a tiszteletre méltó folyamra. És valóban, mi sem könnyebb az olyan ember számára, aki – így szokták mondani – hódolattal és szeretettel „követi a tenger hívását”, mint hogy a Temze alsó folyásában a múlt nagy szellemeit idézze föl. Az ár és apály itt szakadatlan szolgálatban fut előre-hátra, otthoni pihenésre szánt vagy csatába tartó hajósok és hajók emlékével terhesen. E folyó ismerte, szolgálta mindazokat a férfiakat, akikre a nemzet büszke, Sir Francis Drake-től Sir John Franklinig, valamennyi lovagot, rangosat és rang nélkülit – a tenger nagy kóbor lovagjait. Hátán hordozta mindazokat a hajókat, amelyeknek neve az idők éjszakájában szikrázó ékszerekhez hasonlatos, a gömbölyű oldaláig kincsekkel megrakodva hazatérő Arany Szarvastól kezdve – a királynő őfelsége látogatta meg, hogy így érjen véget szerepe a gigantikus mesében – az Erebusig és a Félelmetesig, amelyek megint másfajta hódításra indultak, és sohasem tértek vissza útjukról. Ismerte a hajókat és a hajósokat. Deptfordból, Greenwichből, Erithből vitorláztak el – a kalandorok és a telepesek; a király hajói meg a tőzsdések hajói; a kapitányok és az admirálisok, a keleti kereskedelem „csempészei” és a Kelet-indiai Flotta megbízott „generálisai”. Az aranyvadászok és a hírnév megszállottjai mind e folyam hátán indultak útjukra, kezükben kard és gyakran fáklya, a szárazföld hatalmának küldöttei, a szent tűz egy-egy szikrájának hordozói. Hány nagy eszme vitorlázott el e folyam árján egy ismeretlen világ rejtelmei felé?!… Hajósok álmai, országok magjai, birodalmak csírái.

A nap leszállt; félhomály borult a folyamra, és a parton lassanként kigyúltak a lángok. A Chapman világítótorony, iszapos síkságon emelt háromlábú építmény, éles fényt árasztott. A vízen hajók fényei úszkáltak – sok-sok fölfelé és lefelé haladó fény. És távolabb nyugaton, a fölső öbölben, a roppant város helyéről még mindig baljós jel árulkodott az égen: terpeszkedő homály a napsütésben, a csillagok alatt pedig sápadt ragyogás.

– És ez is – mondta Marlow váratlanul – valaha a Föld egyik sötét vidéke volt.

Már csak ő maradt közülünk, aki még mindig a „tenger hívását” követte. Más rosszat nem lehetett mondani róla, mint hogy nem képviselte fajtáját. Hajós és mégis vándor, holott a hajósok, ha szabad ezt a kifejezést használni, az ülőfoglalkozásúak életét élik. Agyberendezésük az otthonülőké, és otthonuk – a hajó – mindig velük van, ugyanúgy hazájuk is – a tenger. Az egyik hajó meg olyan, mint a másik, a tenger pedig mindig ugyanaz marad. Környezetük állandóságában a sok idegen part, a sok idegen arc, az élet roppant változatossága csak tovasiklik, nem is a rejtelem érzetének fátylával, hanem inkább valami könnyed, lenéző tudatlansággal borítva; mert a hajós számára nincsen más rejtelem, csupán maga a tenger, amely élete királynője – kifürkészhetetlen, akár a végzet. Ami aztán a többit illeti, munkájának végeztével egyetlen alkalmi parti portya vagy egyetlen alkalmi dáridó elegendő arra, hogy feltárja előtte egy egész kontinens titkát, és ilyenkor többnyire ráeszmél, hogy ezt a titkot nem is érdemes megismerni. Ezért a hajóstörténetekben van valami közvetlen egyszerűség, mondanivalójuk egy feltört dióhéjban elfér. De Marlow nem volt tipikus hajós (eltekintve attól a hajlamától, hogy szeretett történeteket szövögetni), és számára egy jelenet mondanivalója nem belül rejtőzött, miként a mag, hanem kívül, mintegy beburkolta a mesét, amely csupán előhívta a lényeget, mint parázs a ködöt, ahogyan néha a holdfény kísérteties ragyogása láthatóvá teszi ködszerű fényudvarát.

Megjegyzése egyáltalán nem keltett meglepetést. Maradéktalanul illett lényéhez. Szó nélkül fogadtuk. Még annyi fáradságot sem vettünk, hogy igent mormoljunk; ő pedig kisvártatva megszólalt, nagyon halkan:

– Azokra az igen-igen régi időkre gondolok, amikor a rómaiak először jöttek ide, ezerkilencszáz évvel ezelőtt – a minap… Hogy azóta fény gyúlt ki a folyón… azt mondja, Knights? Igen, de ez nem több, csupán hirtelen lobbanás a síkságon vagy villám cikázása a felhők között. Ilyen villanásban élünk – bár tartana, amíg csak a vén Föld forog! De tegnap még sötétség uralkodott itt. Képzeljék csak el egy olyan nagyszerű földközi-tengeri – hogy is hívják? – triremis parancsnokának érzéseit, akit váratlanul északra vezényeltek, hogy sietve keljen át a gall szárazföldön, és vegye át a parancsnokságot az egyik ilyen bárkán, amilyet a legionáriusok – csodálatosan ügyes emberek lehettek – szoktak építeni, valószínűleg százszámra havonta vagy kéthavonta, ha hihetünk olvasmányainknak. Képzeljék csak el őt itt, a világ végén, az ólomszínű tengeren, a füstszínű ég alatt, hajóján, amely hajlik, mint a harmonika – ahogy halad fölfelé e folyamon, élelmiszerkészlettel vagy paranccsal, vagy amit akarnak. Homokpartok, mocsarak, erdőségek, vademberek – errefelé nemigen talál civilizált emberhez méltó táplálékot, és italt se mást, csak a Temze vizét. Itt nincs falernumi bor, itt nem lehet partra szállni. Imitt-amott egy-egy katonai tábor úgy elvész a rengetegben, mint szénakazalban a tű – és aztán meg hideg, köd, viharok, betegség, számkivetettség és halál vár rá –, halál leselkedik a levegőben, a vízben, a bozótban. Úgy hullhattak itt az emberek, mint télen a legyek. Ó, igen – megtette a magáét, méghozzá kitűnően, semmi kétség, és nem is sokat gondolt vele, legfeljebb talán később kérkedett azzal, hogy mi mindent élt át a maga idejében. Talpig férfiak voltak, szembe mertek nézni a sötétséggel. És talán jókedvét is meg tudta őrizni, mert fél szemmel mindig a lehetőségre sandított: előbb-utóbb a ravennai flottához kerül – persze ha voltak jó barátai Rómában, és ha elviselte ezt a rettenetes klímát. Vagy gondoljanak egy amolyan derék tógás polgárifjúra – talán túlságosan sokat vesztett az ipse kockán –, aki egy prefektus vagy egy adószedő, vagy épp egy kereskedő mellé szegődött, hogy helyrebillentse szerencséjét. Ingoványban száll partra, erdőkön menetel át, aztán az egyik szárazföldi állomáson rádöbben, hogy vadon, kimondhatatlan vadon zárja körül – az őserdő életének rengeteget, dzsungelt, vademberek szívét mozgató rejtelmessége. És e rejtelmekbe senki sem avatja be. Fölfoghatatlan és egyben megvetésre méltó világban kell élnie. És amellett mindez még meg is igézi. Az undor igézetével, tudják – képzeljék el növekvő megbánását, menekülés iránti vágyát, a tettre képtelen utálatot, a legyőzöttség érzését, a gyűlöletet.

Szünetet tartott.

– Gondolják meg – kezdte újra, egyik karját könyökben felemelve, tenyerét kifordítva, amitől, ahogy ott ült, és keresztbe rakta lábait, lótuszvirágok nélküli, és európai öltözékben prédikáló Buddhára emlékeztetett –, gondolják csak meg: ezt az érzést közülünk nem ismerheti senki. Minket ettől megvéd tetterőnk és odaadásunk a tetterő iránt. De ezek alapjában véve jelentéktelen fickók lehettek. Nem voltak gyarmatosok; igazgatásuk – az a gyanúm – puszta kifacsarás volt, más semmi. Hódítók voltak, és a hódításhoz nem kell egyéb, csak a nyers erőszak – amire pedig, ha rendelkezünk vele, kár büszkének lenni, hiszen erőnk csupán a többiek gyengeségéből fakadó véletlen. Összelopkodtak tehát mindent, amit csak megkaparinthattak, a megkaparintás kedvéért. Erőszakkal párosult rablás volt az egész, semmi más, nagyszabású öldökléssel súlyosbítva, és az emberek vakon indultak neki – ahogy ez természetes is olyanoknál, akik a sötétséggel kelnek birokra. A föld meghódítása – ami többnyire nem egyéb, mint elorzása azoktól, akiknek más a színük, vagy kissé laposabb az orruk – nem valami gyönyörűséges látvány, ha túlságosan közelről nézzük. Csak valamilyen eszme emelheti föl. Egy eszme a hódítás hátterében; nem valami érzelmi alakoskodás, hanem valódi eszme és önzetlen hit ebben az eszmében – valami, amit fölmagasztosíthat az ember, és leborulhat előtte, és áldozhat neki…

Hirtelen félbeszakította beszédét. A folyón lángok siklottak tova, aprócska zöld lángok, vörös lángok, fehér lángok, üldözték, beérték, keresztezték egymást, összefonódtak – és azután lassan vagy gyorsabban megint szétváltak. A roppant város forgalma egyre csak áramlott az álomtalan folyó fölött mindinkább sűrűsödő éjszakában. Tovább nézelődtünk, vártunk türelmesen – a dagály szüntéig nem is tehettünk egyebet; Marlow pedig csupán hosszabb szünet után szólalt meg újra, bizonytalan hangon:

– Azt hiszem, emlékeznek rá, hogy egyszer rövid időre fölcsaptam édesvízi hajósnak – kezdte, és ekkor már tudtuk, az a sors vár ránk, hogy mielőtt még az apály beköszöntene, meg kell hallgatnunk Marlow egyik befejezetlen kalandját.

– Ami személy szerint velem történt, azzal nem akarom fárasztani magukat – mondta, és ezzel a megjegyzéssel rögtön ki is mutatta sok-sok mesemondóval közös gyengeségét: érzéketlenségét az iránt, amit hallgatósága legszívesebben hallana –, de hogy megértsék, milyen hatással volt e történet rám, el kell mondanom, miképpen kerültem oda, mit láttam, hogyan hajóztam föl a folyón addig a helyig, ahol életemben először találkoztam azzal a szerencsétlen flótással. Ez volt hajóútjaim legtávolabbika, és élményeim csúcspontja. És valahogy úgy éreztem, ezek az élmények fényt derítenek körülöttem mindenre – még a gondolataimra is. Amellett eléggé komor történet, és szánalmat keltő – bizonyos értelemben nem is rendkívüli –, nem is egészen világos. Nem, nem egészen világos. És mégis úgy éreztem, világosságot gyújt bennem.

Akkor történt, bizonyára emlékeznek még rá, hogy épp visszatértem Londonba, miután már jócskán bebolyongtam az Indiai-óceánt, a Csendes-óceánt meg a Kínai-tengert – megkaptam a magam szabályszerű adagját a Keletből – hat-hét év alatt, és dologtalanul ődöngtem ide-oda, föltartottam magukat munkájukban, megszálltam otthonukat, mintha valamiféle égi küldetésből a civilizációt kellene terjesztenem maguk között. Egy ideig mindez nagyon kellemes volt, de azután már elegem lett a pihenésből. Hajó után kezdtem nézelődni – gondolom, ez a legnehezebb munka a világon. Ám a hajók rám se hederítettek. És azután magam is belefáradtam a játékba.

Mármost ifjú legényke koromban szenvedélyem volt a térkép. Órák hosszat el tudtam nézni Dél-Amerikát, Afrikát vagy Ausztráliát, belemerülve a fölfedezés gyönyörűségeibe. Ekkor még sok folt fehérlett Földünk térképén, és amikor egy-egy különösen hívogatót pillantottam meg köztük (bár én mindegyiket ilyennek találtam), rátettem ujjamat, és azt mondtam magamnak: ha felnövök, elmegyek ide. Emlékszem, az egyik ilyen hely az Északi-sark volt. Nos, eddig még nem jutottam el oda, és most már meg sem kísérlem, hogy odajussak. A varázslat fénye kialudt. Az Egyenlítő környékén is sok ilyen fehér foltot láttam szétszórva, a legkülönbözőbb szélességi fokokon, mindkét féltekén keresztül-kasul. Egyikén-másikán jártam is azóta, és… no de hagyjuk ezt. Volt azonban még egy, a legnagyobb – hogy így mondjam –, a legpusztább közöttük, ahová még mindig sóvárogva vágytam.

Igaz, ekkor már nem volt berajzolatlan terület. A gyermekkorom óta eltelt időben a fehér folton folyók, tavak és nevek jelentek meg. Nem volt többé gyönyörűséges rejtelmeket ígérő puszta hely, fehér folt, amelynek láttán a legényke dicsőségről álmodhatott. A sötétség vidékévé vált. De volt arrafelé, különösképp szembeszökően, egy folyó, egy hatalmas nagy folyó – látható a térképen –, amely kinyújtózott roppant kígyóra emlékeztetett; feje a tengerbe ért, pihenő teste végigtekeredett az óriási országon, farka pedig beleveszett a vidék mélységeibe. És amikor egy kirakatba kitett atlaszon elnézegettem ezt a folyót, megigézett, akár a kígyó a madarat – buta kis madarat. És ekkor eszembe jutott, hogy alakult egy nagyvállalat, amely ezen a folyón kereskedik. – Ördögbe is! – mondtam magamnak, nem kereskedhetnek anélkül, hogy ne alkalmazzanak egy vagy más vízi járművet – gőzhajókat azon a tengernyi édesvízen! Miért ne kíséreljem meg, hogy az egyiknek én legyek a parancsnoka? – Folytattam utamat a Fleet Streeten, de ezt a gondolatot sehogy se tudtam kiverni fejemből. A kígyó megigézett.

Ez a kereskedelmi társaság, tudják, kontinentális vállalat volt; nekem pedig számos rokonom lakik a kontinensen, mert ott olcsó az élet, és azt mondják, nem is olyan mocskos, mint amilyennek látszik.

Szégyellem bevallani, de zaklatni kezdtem rokonaimat. Már ez is egészen újszerű volt számomra. Ilyen úton-módon, tudják, még sohasem szereztem meg semmit. Mindig a magam útját jártam, mindig a saját lábamon álltam, oda mentem, ahová kedvem tartotta. Ilyesmit eddig nem is tudtam volna magamról elképzelni; de akkor, tudják, úgy éreztem, ha törik, ha szakad, el kell jutnom a folyóhoz. Így hát zaklattam rokonaimat. „Drága öregem” – felelték a férfiak, de ennél többet azután nem is tettek a dologban. És ekkor – hiszik-e? – az asszonyokhoz fordultam. Én, Charlie Marlow, munkába állítottam az asszonyokat, hogy megszerezzenek nekem egy állást. Egek! De hát, tudják, az az ötlet nem hagyott nyugton. Volt egy nagynéném, kedves, lelkes teremtés.

„Csodálatos lesz. Mindent, mindent megteszek érted. Ragyogó ötlet. Ismerem az igazgatóság egyik vezető személyiségének feleségét, és ismerek egy igen befolyásos embert stb., stb.” – írta. Eltökélte magát, hogy addig nem nyugszik, amíg csak ki nem neveznek az egyik folyami gőzös parancsnokának, ha ez a vágyam.

Megkaptam a kinevezést, természetesen; méghozzá nagyon is gyorsan. A társaságot, úgy látszik, értesítették, hogy az egyik hajóskapitány a bennszülöttekkel folytatott valamelyik csetepatéban halálát lelte. Itt volt hát a kedvező alkalom számomra; és ez a hír még csak fokozta vágyamat, hogy odamenjek. Csupán hosszú hónapokkal később, amikor megkíséreltem, hogy visszaszerezzem a kapitány földi maradványait, tudtam meg, hogy a háborúság eredetileg valamiféle tyúkok körüli félreértésből származott. Igen, két fekete tyúkról volt szó. Fresleven – így hívták a fickót, dán volt – úgy gondolta, becsapták, hát partra szállt, és egy bottal ütlegelni kezdte a falu főnökét. Ó, egyáltalán nem lepett meg, amikor ezt hallottam, viszont egy lélegzetre azt is elmondták nekem, hogy ez a Fresleven a világ legjámborabb, legcsöndesebb teremtménye volt, aki csak valaha két lábon járt. Kétségtelenül úgy is volt; de már vagy két esztendeje ott kint tevékenykedett, tudják, a nemes ügy érdekében, és valószínűleg szükségét érezte, hogy valamilyen úton-módon helyreállítsa önbizalmát. Így hát könyörtelenül páholni kezdte az öreg négert, akinek alattvalói hatalmas tömegben köréjük gyűltek, és villámsújtottan figyelték a jelenetet, mígnem egy férfi – azt mondták, a főnök fia – az öreg fickó ordítozása feletti elkeseredésében tétován a fehér ember felé bökött dárdájával – és persze a dárda könnyedén beszaladt a kapitány lapockái közé. Akkor azután a falu egész lakossága – a bekövetkezendő istencsapástól félve – az erdőségbe menekült; Fresleven gőzöse pedig, azt hiszem, a gépész parancsnoksága alatt, ugyancsak fejvesztve odébb állt. Később pedig már senki sem törődött Fresleven földi maradványaival, amíg csak én oda nem érkeztem, és el nem foglaltam a kapitány helyét. Én azonban nem hagyhattam annyiban a dolgot; de amikor végre eljött az alkalom, hogy találkozhassak elődömmel, a bordáin átnőtt fű már elég magasra ért ahhoz, hogy elfedje csontjait. Valamennyi csontját megtaláltam. Senki sem nyúlt hozzá, a természetfeletti lényhez azóta, hogy ott elesett. És a falu is elhagyatottan állt, a kunyhók feketén tátongtak, minden elrothadt, minden összevissza görbült a bedőlt sövények mögött. Így hát a várt csapás valóban elérte a falut. Az emberek eltűntek, őrült félelem hajtotta mindannyiukat a bozóton át, a férfiakat, az asszonyokat és a gyermekeket, és nem is tértek vissza, soha többé. Hogy a tyúkokkal mi lett, nem tudom. A haladás bajnokai, gondolom, megkaparintották őket. Én viszont e dicsőségteljes esetnek köszönhettem kinevezésemet, még mielőtt reménykedni kezdtem volna benne.

Mint az őrült, rohantam, készültem föl az útra, és nem múlt el negyvennyolc óra, már hajóztam is át a Csatornán, hogy bemutatkozzam munkaadóimnak, és aláírjam a szerződést. Néhány órán belül megérkeztem abba a városba, amely mindig kimeszelt sírboltra emlékeztet engem. Előítélet az ilyesmi, semmi kétség. A Társaság irodáját minden különösebb akadály nélkül megtaláltam. A város legnagyobb épületében volt, és akivel csak találkoztam, erről a társaságról beszélt. Tengerentúli birodalmat készültek alapítani, és a kereskedelem révén végtelen vagyonra akartak szert tenni.

Mély árnyékba borult szűk utca, magas házak, megszámlálhatatlan redőnyös ablak, halotti csönd, kövek között kisarjadt fű, jobbról-balról hatalmas, boltíves kocsifeljárók, félig nyitva álló óriási, súlyos kétszárnyú kapuk fogadtak. Besurrantam az egyik ilyen nyíláson, fölkapaszkodtam a kanyargó, dísz nélküli lépcsőn, amely olyan kiaszott volt, mint a sivatag, és benyitottam az első elém kerülő ajtón. Odabent szalmafonatú széken két asszony ült – egyik kövér, sovány a másik –, és fekete gyapjúfonállal kötögetett. A karcsú felállt, egyenesen felém indult, de szemét közben lesütve tartotta, és folytatta a kötést, és amikor már azon gondolkoztam, kitérek az útjából, ahogy az ember kitér egy alvajáró elől, csak akkor állt meg, és nézett föl rám. Ruhája olyan egyszerű volt, akár egy esernyőhuzat; szó nélkül megfordult, és bevezetett egy várószobába. Megmondtam nevemet, és körülnéztem. Fenyőfa asztal állt középen, a falak mentén körös-körül egyszerű székek, a terem egyik végében nagy, fényes térkép a szivárvány valamennyi színével bejelölve. Óriási mennyiségű piros színű jelölést láttam – az ilyesminek mindig örülök, mert ebből tudni lehet, hogy arrafelé serény munka folyik –, azután meg pokolian sok kék jelzést, egy kevés zöldet, narancsszínű maszatot és a keleti parton egy bíborszínű foltot, amely azt mutatta, hogy a haladás kedélyes úttörői hol isszák pompás sörüket. Ámde e sok szín egyike sem jelölte az én utazásom célját. Az én színem a sárga volt. Épp középen. És ott láttam a folyót is – igézően, halált hozóan – akár egy kígyó. Fű! Ajtó nyílt, egy őszbe borult titkári fő – csupa részvét – bukkant föl, és egy vékony mutatóujj betessékelt a szentélybe. Tompa világítás fogadott; a szoba közepén súlyos íróasztal terpeszkedett. Ezen alkotmány mögül egy sápadt, vaskos jelenség lépett elő, szalonkabátban. A nagy ember, személyesen. Öt láb hat hüvelyk magas lehetett, gondolom, és sok-sok milliónak billentyűtábláján tartotta ujját. Kezét nyújtotta, úgy emlékszem, bizonytalanul mormogott valamit, elégedett volt franciatudásommal. „Bon voyage.”

Körülbelül negyvenöt másodperc múlva újból a várószobában találtam magam, szemben a részvétteljes titkárral, aki – bánatosan és együttérzőn – aláíratott velem egy okiratot. Többek között, azt hiszem, arra is kötelezettséget vállaltam, hogy semmiféle kereskedelmi titkot el nem árulok. Nos hát, nem is teszem.

Egy kicsit kényelmetlenül éreztem magam. Nem szoktam meg, tudják, az effajta ceremóniákat, és amellett valami baljós is volt a levegőben. Mintha valamilyen összeesküvésbe avattak volna be – isten tudja –, valami nem egészen tiszta ügybe: örültem, amikor odébb állhattam. A másik szobában a két nő lázasan kötött a fekete gyapjúszállal. Újabb és újabb látogatók érkeztek, és a fiatalabbik nő előre-hátra sétálgatott, hogy bevezesse őket. Az öregebbik ülve maradt székében. Lapos sarkú posztópapucsait lábmelegítőre rakta föl, ölében pedig macska pihent. Keményített fehér valamit hordott a fején, egyik orcáján szemölcs éktelenkedett, és orra hegyén ezüstkeretes csíptető ült. Szemüvege fölött rám pillantott. Pillantásának gyorsasága és közönyös nyugalma megzavart. Két ostoba és vidám külsejű ifjút vezettek éppen át a szobán, és az asszony ugyanilyen gyors, közömbös bölcsességgel teli tekintetet vetett rájuk is. Úgy látszott, mintha mindent tudna róluk, sőt rólam is. Bizonytalan érzés fogott el. Ez az asszony félelmetes és rosszat sejtető volt. Távol innen gyakran gondoltam azután erre a két nőre, akik a Sötétség kapuját őrzik, fekete gyapjúszálból meleg szemfedőt kötnek, az egyik bevezeti a látogatókat, szakadatlanul csak bevezeti őket az Ismeretlenhez, a másik pedig közönyös, öreg szemmel vidám és ostoba arcukat fürkészi. Ave, te fekete gyapjúszállal kötögető vénasszony, Morituri te salutant! Azok közül, akikre rápillantott, nem sokan látták őt valaha is viszont – még a fele sem, sokkal kevesebb, mint a fele.

Hátravolt még az orvosi vizsgálat. Egyszerű formaság, bizonygatta a titkár, és olyan kifejezés ült arcára, mint aki osztozik gondjaimban. Ekkor hát egy fiatalember, kalapja bal szemére csapva, tisztviselőféle lehetett – bizonyára dolgoztak tisztviselők is a Társaságnál, noha a házban oly csendesség honolt, mintha a holtak városának egyik épülete lett volna –, érkezett valahonnan fölülről, és elővezetett. Kopottas és nyegle ifjú volt, kabátjának ujja tintás, nyakkendője túlságosan széles és hullámos, álla pedig olyan alakú, akár egy öreg cipő orra. Kicsit korai lett volna még az orvoshoz menni, ezért javasoltam, igyunk egyet, amire az ifjúból előtört kedélyeskedő hajlama. Ürmös iszogatása közben dicshimnuszt zengett a Társaság üzleti tevékenységéről, én pedig csakhamar néhány odavetett szóval csodálkozásomat fejeztem ki, miért nem megy ő is a tettek színhelyére. Erre tüstént nagyon hűvös és higgadt lett.