Réti László – Célpont Párizsban

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2012

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-05-4

RÉTI LÁSZLÓ

CÉLPONT PÁRIZSBAN

Prológus

1988. május

A fiú szórakozottan lógatta a lábát a mélybe a mellig érő kőfalról. Egy ideig tanulmányozta a kis fekete bogarat, ami a combján feszülő, kifakult farmeren mászott, majd vigyázva elpöckölte. Nem kellett oldalra néznie ahhoz, hogy tudja, ott van a lány. Minden egyes porcikájában érezte a jelenlétét – mint mindig, amikor a közelében volt. Aztán mégis felnézett, és már nem tudott szabadulni a vidáman nevető, zöldesszürke szemektől.

A lány vékony volt, mogyorószín haját lófarokba fogva viselte, arcán nem tűrt meg sminket. Tisztában volt huszonegy éves bőrének üde hamvasságával, és nem festette magát. A fiú élvezettel nézte, amint a lemenő

nap sugarai láthatóvá teszik a vállán lévő kis pihéket, melyeket a könnyű

nyári trikó szabadon hagyott.

Ő is a lábát lóbálta, és a nyugodt, zöld vizet bámulta, amint csendesen, méltósággal hömpölygött alattuk. A távoli kanyarban az erdő

mintha összeért volna, és a fák elnyelték a folyót.

– Szép itt – szólalt meg a lány nagysokára.

– Sűrűn kijárok ide.

– Minek?

– Csak úgy. Nézem a folyót.

– Na igen… – hümmögött a lány. – A folyót.

Victor megköszörülte a torkát.

– Chantal!

– Igen?

– Az előbb azt kérdeztem, mióta is ismerjük egymást.

– Hogyhogy mióta? Az egyetem első napja óta. Két éve és nyolc hónapja. Mintha nem tudnád – vetette oda a lány kissé unottan, miközben

nem is nézett a fiúra. Aztán valami az eszébe jutott, és lopva mégiscsak Victorra pillantott. – Nem igaz.

– Mi nem igaz?

– Amit az előbb mondtam. Ha jól belegondolok… Tulajdonképpen, ha jól belegondolok, mindig is ismertelek. Legalábbis mindig, amikorra már vissza tudok emlékezni.

– Ne viccelj, hogy csak három évre emlékszel vissza!

– Akkor te hogyan fogalmaznád meg ezt az érzést?

– Például azt mondanám: amikorra érdemes visszaemlékezni –

jelentette ki megfontoltan a srác.

– Lehet… Igen, igazad van. Amire már érdemes visszaemlékezni –

bólintott a lány. – Miért kérded?

– Semmi, csak eszembe jutott.

– Na! – bokszolt bele a fiú vállába Chantal.

– Tényleg semmi – ingatta a fejét Victor, aztán gyorsan témát váltott. –

Inkább mesélj! Mondd csak, hogy vagytok Michellel?

– Szakítottunk.

– Mi van ?!

– Szakítottunk – ismételte a lány. – Elég volt. Három év az nagy idő.

– De hát ti…

Leintette a fiút.

– Tudom. Mindenki ezt mondta. Mi egymásnak vagyunk teremtve. Az igazság azonban egy kicsit másként fest.

– Pedig úgy tűnt…

Chantal türelmetlenül a kőfalra csapott.

– Talán inkább meg akartam felelni Michelnek. Ez minden. Elhittem, hogy vászontarisznyát és tunikát kell hordanom, mert minden barátja azt hord. Elhittem, hogy nem szabad húst ennem, mert ha Michel vegetáriánus, akkor az nekem is jó. Elhitettem magammal, hogy a jazzt szeretem pusztán azért, mert ő azt kedvelte. És így tovább. Csak sokára jöttem rá, hogy mellette elvesztettem önmagam.

Victor nem tudta, hirtelen mit feleljen. Inkább kivette a szájából a rágógumit, és nagy ívben a vízbe hajította. A lány különösebb érdeklődés

nélkül végig nézte a mozdulatot, de nem tett rá megjegyzést. A fiú rettentően zavarban volt, és önkéntelen mozdulattal az orrnyergét kezdte kapirgálni.

– Megleptelek, Victor? – törte meg a csendet nagy sokára a lány.

– Nos… sosem hittem, hogy elhagyod.

– Pedig elhagytam. És most sokkal jobban vagyok.

– Aha.

– Ezt akkor csinálod, ha zavar valami – nevetett a lány.

– Mit?

– Hogy az orrodat vakarod.

– Nekem sosem tűnt fel.

– Jobban ismerlek, Victor, mint te saját magadat.

– Az lehet.

– Mit akartál kérdezni az előbb?

Egy pillanattal később a fiú, mielőtt elhessegethette volna az ötletet, már ki is mondta.

– Miért nem jöttünk mi soha össze?

Chantalt, Victor várakozásával ellentétben egyáltalán nem érte váratlanul a kérdés. A lány a csípője két oldala mellett a kőfalra támaszkodott, és kinyújtotta a lábát a folyó fölé. Elgondolkodva vállat vont

– Mert Michellel jártam.

– Csak ezért?

Chantal a fiú szemébe nézett.

– Mióta vagy szerelmes belém?

– Mióta ismerlek.

– Kisebb szünetekkel.

– Igaz. Kisebb szünetekkel. Ott volt közben persze Catherine, aztán…

– Biztos el akarod sorolni? – mosolyodott el a lány.

Victor elpirult.

– Nem. Ne haragudj!

– Nem haragszom... Nekem is tetszettél. Sőt, volt, amikor talán szerettelek is.

– Mikor? – kérdezte mohón a srác.

– Tavaly. Amikor Michel egy hónapra Algírba utazott, történt velem valami, és végül te hiányoztál.

– De miért nem…?

– Miért nem szóltam? Mert éppen fülig szerelmes voltál Mimibe. Már nem emlékszel?

– Ha szóltál volna…

– Ugye, ezt nem mondod komolyan? Ragyogtál Mimi mellett.

– De én mindig is téged szerettelek!

Chantal hátra hajtotta a fejét, és jóízűen felkacagott. Fél perc is eltelt, mire ismét Victorra tudott nézni. A fiú tekintetét látva azonban lassan elkomolyodott.

– Jézusom! – suttogta a lány. – Te ezt komolyan mondtad.

– Igen. Bármelyiküket elhagytam volna érted.

Chantal megrázta a fejét.

– Victor… nézd… ez egyszerűen így alakult.

– Micsoda?

– Amikor én voltam szabad, te akkor másba voltál szerelmes, amikor meg te akartál velem kezdeni, akkor éppen én voltam foglalt. Nekünk ez jutott.

– De én…

– Mindig bejöttél nekem, néha még talán ábrándoztam is.

– De sosem kaptam semmi jelet tőled!

– Tudod, a legjobb barátom vagy, Victor!

– Ahogy te is az enyém. És?

– Ezt nem akartam volna kockáztatni egy bizonytalan kimenetelű

kapcsolat miatt.

– Bizonytalan?

– Egy szerelem mindig bizonytalan. Ki tudja, mi lesz holnap? Egy barát azonban nagy érték. A legnagyobb. Szerelmet bármikor találsz, de igaz barátot nem feltétlenül.

– És ha nem csak barát lennék?

Chantal megint felnevetett.

– Jézusom, Victor! Csak most szakítottam Michellel. Te pedig többet tudsz rólam, mint az anyám. Láttál részegen, tartottad a fejem, amikor hánytam. Vettél nekem intim betétet – temette az arcát a lány pirulva a kezébe. – Uramisten! Tampont is! Még a bugyiméretemet is ismered, hogy a legbelsőbb gondolataimról már ne is beszéljek!

– Tudom. Elmondtad a barátodnak…

– De nem mondanám el a szerelmemnek!

– Miért?

– Mert egy barát megismerheti a hibáimat, láthat esendőnek. A szerelmem nem. Legalábbis sokáig nem.

– Ez hülyeség!

– Valóban?! – kontrázott Chantal. – Akkor miért nekem mesélted el azt a kis látogatást az urológián? Miért nekem, a barátodnak mondtad el, és miért nem Miminek, a szerelmednek? Hm?

A fiú beharapta az ajkát, és csendben maradt.

Egy percig csak nézték a vizet.

Victor végül felsóhajtott, és arrébb csúszott a kőfalon. Most teljesen Chantal mellé telepedett, megszűnt az addigi kétarasznyi távolság. A válluk összeért. A lány ránézett a fiúra.

– Értsd meg! Csak a körülmények játszottak velünk. Nem jöhettünk össze.

– Értem én.

– Tényleg?

– Persze… És most?

Chantal értetlenül nézett a fiúra.

– Mit most?

– Most összejöhetnénk?

– Ne kezdd ezt…

Victor nem válaszolt, csak nézte a lányt. A mellkasa emelkedett és süllyedt, ahogy lélegzett. Chantal azon kapta magát, hogy nem tudja levenni a tekintetét a fiú szeméről. Victor lassan, milliméterről milliméterre közelebb hajolt a lány arcához.

Chantal a fejét ingatta, de a tekintete a fiúéba fúródott.

– Ne csináld ezt! – suttogta.

A fiú azonban nem szakította meg a mozdulatot, lassan odahajolt, és ajkával végül a lány szájához ért. Tágra nyílt szemmel bámulták egymást, kutató tekintettel meredtek a másikra, mintha a pupilla legmélyéből akarnák kiolvasni a másik gondolatait.

Victor óvatosan kidugta a nyelvét, és végigsimított a lány ajkán. A csók szorosabbra fonódott, és végre becsukták a szemüket. Csak a szájuk ért össze, nem nyúltak a másik felé. Kutatóan, tapogatózva, óvatosan csókolták egymást.

Szinte észre sem vették, mikor hagyták abba. Egyszer csak újra egymás szemébe néztek.

– Tudtad – jelentette ki súgva a lány.

– Reméltem.

– Tudtad!

Victor elmosolyodott, és lassan bólintott. A lány füléhez hajolt.

– Tudtam hát. Mit gondolsz, miért dobtam el a rágómat?

Chantal felkacagott, és újra belebokszolt a fiúba.

– Szemét!

Victor válasz helyett átölelte a vállát, és újra megcsókolta. Amikor szétváltak, a lány lecsúszott a kőfalról.

– Haza kell mennem.

– Elkísérlek.

Némán sétáltak át az erdőn, míg Chantal meg nem törte a csendet.

– Mit érzel?

– Szeretlek – vágta rá habozás nélkül a fiú.

– De nagyon biztos vagy benne!

– Épp elég régen várok rád ahhoz, hogy tudjam.

– Csak most szakítottam Michellel.

– Mondtad.

– És nem érdekel?

– Cseppet sem.

Kiértek az erdőből. A város szélső házai alig százméternyire voltak tőlük. A vidám piros tetőcserepek borvörössé nemesedtek az alkonyat fényében.

*

Már teljesen besötétedett.

A tálban úszó teamécses adott csak némi világosságot a szoba túlsó sarkában. Chantal a hasán feküdt, valódi ágy hiányában a földre dobott matracon, Victor pedig az oldalán hevert, és csendesen simogatta a lány haját. Mindketten fel voltak öltözve. A lány enyhén remegett, a fiú pedig gombócot érzett a torkában. Lassan felült a félhomályban, mire Chantal összerezzent.

– Hová mész?

– Sehova.

Victor két kézzel átfogta a lány nyakát, és hüvelykujjaival a tarkóját kezdte masszírozni. Lassú, lágy, körkörös mozdulatokkal dolgozott.

– Feszült vagy.

– Csodálod?

– Görcsben van a nyakad. Nem fáj?

– Nem… – sóhajtotta Chantal, majd egy perc múlva hozzátette: – Ez jólesik.

– Gondoltam – mormogta Victor, és folytatta a masszírozást.

Végig dolgozta a lány nyakát, majd a póló széles nyakkivágásában a vállát vette kezelésbe. Nem sietett. Élvezte a lány bőrének érintését, izmainak tapintását, és azt szerette volna, ha örökké tart ez a bensőséges pillanat.

Tíz perc is eltelt, mire enyhülni érezte a váll és a nyak merevségét, és Chantal apró sóhajai is jelezték, hogy végre kezd ellazulni.

Victor ballal tovább masszírozta a lány tarkóját, miközben másik kezét a derékrésznél a póló alá bújtatta, és tenyerét felcsúsztatta a lány hátán.

Chantal ismét megdermedt, de Victor nem állt le. Másik kezét is a ruha alá dugta, és a lány gerince melletti területeket kezdte simogatni. Ismét hosszú percek teltek el, mire Chantal izmai újra ernyedni kezdtek.

Victor időnként valami megnyugtatót suttogott a lány fülébe, keze pedig óvatosan masszírozta a lány hátát. Körbe simogatta a lapockáját, majd a hát közepét, azután a dereka következett. Amikor keze időnként a laza vászonnadrág derekához ért, Chantal mindig megremegett. Victor nem tudta eldönteni, mit tegyen, de végül felülkerekedett benne a férfi. Egyik kezét ott felejtette a lány derékhajlatában, egy ujja pedig bekúszott a nadrág kötése alá. A lány ezúttal meg sem rezdült. Victor nem habozott, és miközben ballal folytatta a masszázst, jobbját bedugta a lány nadrágjába, és széles, körkörös mozdulatokkal a fenekét kezdte cirógatni.

Chantal mély hangon felnyögött, és fejét a párnába fúrta. A fiú érezte, amint a karcsú test megvonaglik a kezei alatt. Egy verejtékcsepp indult meg a hajtövéből, és lassan végigkúszott az orrán, majd az orra hegyéről a kezére csöppent. A sótól kegyetlenül viszketett az arca, de nem merte megvakarni, mert ha elveszi a kezét, megtörhet a varázs.

Pár perc múlva már mindkét tenyere Chantal fenekén siklott fel s alá.

Victor lázasnak érezte magát a vágytól. Amikor keze lejjebb csúszott, szorosan összezárt combokat talált. Egy másodpercre elbizonytalanodott, de valamiért úgy érezte, nem szabad erőltetnie a dolgot. Kivette a kezét a nadrágból és a lány teste mellé térdelt. Lehúzta a pólóját, és félredobta, azután Chantal trikóját is húzni kezdte.

– Ne még… – a lány hangja alig hallatszott, arcát egészen a párna mélyébe fúrta.

– Hagyd rám! Csak a hátad… – suttogta Victor, és óvatosan, mégis határozottan föltűrte Chantal felsőjét is.

Keresztben a lány dereka fölé térdelt, vágyakozva végignézett a csupasz hát ívén, és tétován simogatni kezdte a masszázs nyomán felhevült bőrt.

Hasával nem érintve ráhajolt, és puhán belecsókolt a tarkójába. A lány nem reagált azonnal, ám csakhamar egyre szaporábban kezdte venni a levegőt, és néha megremegett. Victor nem tudta mire vélni a dolgot, de ez most nem a szavak ideje volt. Mindkét keze fel-alá siklott, ismét a lány hátát simogatta, alig érintve azt. Lassan, már-már észrevehetetlen mozdulatokkal közeledett a hát széléhez, kicsit elidőzött a hónaljak alatt, majd gyengéden Chantal melle tövét kezdte cirógatni. A lány sóhajai felbátorították és még jobban

feltüzelték. Alig várta, hogy a tenyerében érezhesse a keblek lágyságát.

Lehunyt szemmel előre nyúlva kitapogatta Chantal melleit. A lány teste ismét megfeszült, és felnyögött, de nem ellenkezett.

Victor mindkét keze a kerek melleket fogta. Érezte, hogy már nem tudja magát sokáig kontrollálni.

Ekkor azonban Chantal váratlanul felzokogott, és karját szorosan a teste mellé zárta. Victor keze fogságba esett. Tett néhány tétova kísérletet, hogy ujjaival tovább simogassa a lány kebleit, de minden alkalommal felerősödött a párnába fojtott zokogás, a karok pedig olyan szorosan tartották, hogy megfájdult a csuklója.

– Mi a baj?

Nem jött válasz.

A fiú kezdte kényelmetlenül érezni magát, és végül kihúzta a kezét.

Chantal még szorosabbra zárta maga mellett a karját. A sírás elhallgatott, de a lány nem mozdult.

Victor tanácstalanul térdelt a merev test fölött.

Letámaszkodva a lány füléhez hajolt.

– Chantal? Mi a baj? Megbántottalak?

Percekig nem kapott választ, hiába szólongatta, és hasztalan próbálta simogatni a hátát is.

Aztán egy darabig csak feküdt a lány mellett elnyúlva, várta, hogy kiderül valami a számára, de a lány ottmaradt bezárkózva. A fiú végül feltápászkodott, és megkereste a pólóját a sarokban. Belebújt, felhúzta a cipőjét, és halkan becsukta maga mögött a lány szobájának ajtaját.

Chantal a párna sarkát harapta, és alig bírt felajzott testének reakcióival. Vonaglott, hol visszafojtotta a sírást, hol utat engedett a könnyeinek, míg végül álomba zokogta magát. Kívánta a fiút, mégis ellökte magától. A zsigereiben érezte, hogy ennek még nem jött el az ideje. A legjobb barátját pedig nem akarta elveszíteni.

1999. szeptember

A fennsíkon vibrált a levegő, a távolban alig lehetett kivenni a tárgyakat, a hőségtől hullámzottak a máskor oly éles kontúrok. A hegygerinc felett magasan jókora fekete madár keringett, evezőtollait meg-megrebbentette a felfelé áramló meleg levegő. Zsákmány után kutatott, ám a homokos, kavicsos tájon semmi sem mozdult. A vidék kopár volt, növényzetnek nyomát sem lehetett látni, csak a barna, az okker és a szürke legkülönfélébb árnyalataiban játszó sziklákat.

Mindenhol csak sziklák és kövek, a kavicstól a bérház nagyságúig, a porszemnyitől a busz méretével vetekedőig. Egymásra tornyozva, görgetegként, avagy éppen az erózió áldozataként vergődve, vízmosásokkal szabdalva.

A maroknyi csapat a fennsíkon, két összeborult kőlap alatti mélyedésben tanyázott.

Immár negyedik napja vártak.

A külvilág számára tökéletesen láthatatlanná tette őket a gondosan leterített álcaháló, akárcsak a terepjárójukat, ami húsz méterrel lejjebb parkolt a hasonló álca alatt.

Négyen voltak.

A nő a húszas évei végén járt, és ő volt a legmagasabb rangú, ő felelt a csapatért. A többiek férfiak voltak, az őrmester mellett két tizedes várakozott még a mélyedésben.

Délután kettő óta az őrmester volt a soros.

A rejtekül szolgáló katlan szélén hasalt, és távcsövével a háló alól folyamatosan kémlelte a környező vidéket. Nem mintha erre szükség lett

volna a döntéshez, hiszen az indulási parancsot kívülről fogják megkapni, egyszerűen csak nem szerették volna, ha valami kóbor kecskepásztor véletlenül meglepi őket. A nő odakúszott a férfi mellé, és kibámult a fennsíkra, miközben unottan belekortyolt a kulacsában lötyögő langyos vízbe. Mindannyian civil ruhát viseltek, farmert és inget, pólót. Katonai bakancsukat megtartották, de az egyik tizedes még ahelyett is inkább sportcipőt húzott.

– Százados? – pillantott oldalra az őrmester, ahogy megérezte a nő

jelenlétét.

– Felváltom.

– Már öt óra lenne?

– Nem, még nincs, de eluntam magam.

– Nem muszáj, ha....

– Volt valami?

– Semmi mozgás a kérdéses irányban.

– Kár.

– Meddig várunk még?

– Amíg kell.

– De már…

– Menjen, inkább egyen valamit!

– Rendben. Akarja a távcsövet?

– Adja csak!

Rachel Avelim százados a nyakába akasztotta a látcső szíját, és letörölte a nézőkéről az elmúlt órákban az őrmester verejtékéből kicsapódott sót. A körülményekhez képest kényelmesen elhelyezkedett a mélyedés peremén, és kissé kidugta a háló alól a távcsövet.

Vékony, izmos, százhetven centiméter magas nő volt. Barna szeme már-már feketének tűnt, pupilláját szinte ki sem lehetett venni az íriszben.

Haját, mely szintén barna volt, rövidre vágatta. Tulajdonképpen szép nő volt, még ha ebből jelenleg nem is látszott túl sok. Ha megkockáztathatott volna némi sminket és egy rendes frizurát, vonzó jelenség lett volna, ám a hivatásából adódóan erre nem volt lehetősége. Most, hogy negyedik napja hevertek fent a hegygerinc tövében, haja a verejtéktől csatakosan tapadt a

fejére, hátán a vékony inget sófoltok csúfították. Pontosan tudta azt is, hogy legalább olyan büdös lehet már, mint férfikollégái. Mióta feljöttek a hegyre, nem mosakodtak, hiszen erre semmiféle lehetőségük nem volt.

Nyugat felé pillantott, és lejjebb, tőlük hat-nyolc kilométernyire tisztán ki tudta venni a Golán szélén álló Ramot falu házcsoportját. Az épületek között minimális volt a mozgás, néha percek teltek el, mire egy-egy emberi alak feltűnt az utcákon. Lassan tovább pásztázott a látcsővel. Északra, Kanafon túl a 869-es út elnyújtott kanyarja és szürke betoncsíkja látszott.

Járműforgalom szinte nulla, csak egy busz araszolt nyugati irányba.

A százados megtörölte a homlokát, azután ismét a látcsőbe nézett, és kelet felé fordította. Úgy hét kilométerrel távolabb a Revaya víztározón csillant meg a napfény. A vízállás most meglehetősen alacsony volt, látszott, hogy korábban a parton meddig ért a vízszint. Feljebb pillantva, a víztározón túl, megfigyelő pontjuktól alig tizenkét kilométernyire már ott volt Szíria.

A rádió hangja annyira váratlanul érte a nőt, hogy összerezzent.

– Sikló-4, itt Tölgy.

Rachel a szájához emelte a mikrofont.

– Sikló-4 a Tölgynek.

– Elindultak.

– Irány?

– Keletről. A pozíciójuktól nyolcvannégy fokos irányban. A víztározók között jönnek át. – Avelim százados azonnal arra fordította a látcsövet, de semmit sem látott. Ennek ellenére pontosan tudta, hogy a műveleti központban, amely a Tölgy hívónevet kapta, valaki éppen egy monitoron követi a behatolókat, az élőkép pedig egy, a magasban láthatatlanul keringő

dróntól érkezik.

– A jármű?

– Fehér kisteherautó, típusát egyelőre nem tudjuk meghatározni.

– A korábbi utasítás?

– Érvényben.

A százados a többiekre nézett, akik már mindannyian talpon voltak, és felszerelésüket szedték össze olajozott mozdulatokkal. Bólintott, majd beleszólt a rádióba.

– Korábbi utasítás érvényben, vettem. Sikló-4 megerősítést kér, Tölgy!

– Tölgy megerősíti. Vége.

– Vettem. Megerősítve. Vége.

A nő felpattant és a derékszíjára csatolta a rádiót.

– Fehér kisteherautó. Indulás!

*

A férfiak és a két nő egy fehér Toyota pickupban zötykölődtek a sivatagi sziklák között. Szűk vízmosásban haladtak, és egy régi, brit iránytűt követve tartották magukat a nyugati irányhoz, bár sokszor el kellett térniük tőle, ha a kiszáradt patakmeder éppen más irányba kanyarodott. Amerre haladtak, a szó szoros értelmében semmiféle út sem volt, csak a keményre száradt agyagos homok ropogott az abroncsok alatt.

A férfiak hárman voltak, a legmagasabb sovány alkatú, és szomorú, fekete szemmel nézett a világba, miközben a sziklás vízmosásban terelgette a kocsit. Oldalra pillantott, és könyökével megbökte a mellette szorongó, kissé fiatalabb és enyhén túltáplált figurát, aki laposakat pislogva meredt maga elé.

– El ne aludj, Fawwaz!

A férfi megrázta a fejét, mintha csak az álmosságot akarná elűzni, és krákogva megszólalt:

– Eszemben sincs, Ghalib, eszemben sincs.

– Helyes.

– Ne idegeskedj már! – jegyezte meg fölényesen az utas.

– Te meg lehetnél egy kissé éberebb! – vágott vissza csípősen a sofőr.

Kis híján betöltötte az ötvenet, és azt, hogy az ő múltjával megérte ezt a kort, csak hihetetlenül fejlett túlélési ösztönének és óvatosságának köszönhette.

– Fent vagyok. Megmondtam, nem kell aggódnod!

Ghalib rosszallóan felmordult, majd a válla felett hátrafelé bökött.

– Mit csinálnak?

Fawwaz nehézkesen megfordult a szűkös fülkében, és a hátsó ablakon át kinézett a Toyota platójára. A raklap végében egy nagyobb csomagot

kötöztek a deszkákhoz, és egy vastag, terepszínű vászonnal takarták le. Két fiatal nő kuporgott a meleg fémlapon, közöttük egy szakállas férfi hevert egy pokrócon. Arcából alig látszott valami, ahol nem az arcszőrzet fedte, ott a piszkos gyolcsból rögtönzött kezdetleges kötés takarta el a fejét. Homlokát, haját, és az egyik szemét is elfedte a szövet, itt-ott beszáradt vérfoltok barnállottak a kötésen.

– Hogy van? – szólt hátra foghegyről Ghalib, de az útról nem vette le a szemét.

– Nem tudom – méregette Fawwaz a sebesültet. – Szerintem nincs magánál.

– És Nadirah?

– Megvan. Humával üldögél. Remélem, hogy…

– Hát ez meg mi?!

Ghalib beleugrott a fékbe, és a Toyota a kemény agyagon megcsúszva megtorpant. Alig két méterre sikerült megállniuk a kanyarulatban keresztben álló terepjárótól. A vezetőülésben egy koszos fehér pólót viselő

fiatalember ült, és a leengedett ablakon át pontosan Ghalib szemei közé célzott a vállához szorított Kalasnyikovval.

Fawwaz odapillantott, és azonnal a szélvédőnél, a műszerfal tetején heverő kézigránát felé kapott.

– Ne!

A kiáltás jobbról érkezett, és Ghalib rájött, hogy körbevették őket. Az ő

ajtajánál egy magas, vékony nő állt, és ráfogta kézifegyverét, míg a másik oldalon két férfi bújt elő a sziklák mögül, és mindketten szilárdan maguk elé tartott gépkarabéllyal igyekeztek megközelíteni az autót. Az azonban, amelyik rákiáltott Fawwazra, megcsúszott, és fegyvere csöve elfordult a Toyota ablakáról.

Fawwaz előre lendült, és felkapta a kézigránátot.

Ghalib kis híján megsüketült, ahogy az ő oldalán álló nő kétszer elsütötte a pisztolyát. A férfi szinte érezte, ahogy a kilencmilliméteres lövedékek elsüvítenek az arca előtt, és telibe kapják Fawwaz halántékát. A férfi feje körül vérvörös permetfelhő jelent meg, teste oldalra csapódott, és

élettelenül vágódott a kocsi ajtajának. A már a markában tartott kézigránát kicsúszott ujjai közül, és az ütéstől kinyíló ajtón keresztül kigurult a földre.

– Gránát!!!

A másik oldalon álló támadó felkapta, és ellenőrizte, hogy a biztosító karika a helyén van-e. Ott volt, Fawwaznak nem volt ideje kirántani.

– Tiszta!

– Elég!!! – ordította a nő, majd feltépte az ajtót, és egyetlen határozott mozdulattal kirántotta Ghalibot a vezetőülésből.

Mire a sofőr rémületében észbe kaphatott volna, már a forró kavicsos földön feküdt, és egy fegyver szegeződött rá fentről. Egy másodperc múlva a férfiak durván odalökték mellé a platón utazó, sikoltozó nőket, majd a földre dobták a sebesültet is.

A nő terpeszállásban föléje állt, és fenyegetően Ghalib arca felé bökött a fegyverével.

– Hol van?

– Micsoda? – nyögte a férfi, és keze fejével letörölte a vért az ajkáról.

– A robbanóanyag.

– Ez valami tévedés lesz. Mi…

– Ne szarakodj velem! – üvöltött rá a nő, és miután az még mindig nem válaszolt, elfordult a földön heverő szír férfitől. – Rami!

– Parancs!

– Kutasd át a kocsit!

– Igen, százados!

Ghalib abban a pillanatban, ahogy meghallotta a nevet és a rendfokozatot, tudta, hogy elvesztek. Egy perce már reménykedni kezdett, hiszen civil ruhás támadói bárkik lehettek, és cseppet sem emlékeztettek az izraeli hadsereg hivatásos katonáira, most viszont már tudta, hogy mégis azokkal áll szemben.

A Raminak nevezett tizedes egy perc alatt átkutatta az autót, és amikor felhajtotta a platón lévő terepszínű vásznat, önkéntelenül is felhördült.

– Százados!

– Igen?

– Ezt nézze meg!

Rachel Avelim a kocsi végéhez futott, és benézett a ponyva alá.

Nem volt többé kétség.

A takaró alatt három fekete, erős vászonból készült mellény hevert, melyekre körben dinamitrudakat erősítettek. A százados azonnal megismerte az ipari célú robbanószert: a harminc centiméteres, narancsvörös rudakon ott díszelgett az angol nyelvű felirat. Ez jó hír volt, a hadsereg szakértői a hírszerzés segítségével nagyon hamar kiderítik majd, honnan származik a robbanószer. A mellényekre több helyen is műanyag tasakokat kötöztek, amelyek tömve voltak szögekkel és csapágygolyókkal.

Avelim odaintett az őrmesternek, aki átvizsgálta a zsákmányt, és hamarosan megrázta a fejét.

– Nincs élesítve.

– Biztonságos?

– Egyelőre igen – mutatott a mellényen futó vezetékekre a férfi, majd ujjával végig követte azokat. – Látja? Ide vezetnek, de nincs benne az áramforrás.

– Hozza az egyiket!

– Értettem!

Avelim visszasietett a földön fekvő, és őt immár leplezetlen gyűlölettel bámuló csoporthoz. A két nő inkább rémültnek tűnt, de a sofőr ádáz tekintettel méregette a századost. A negyedik alak, a sebesült továbbra is mozdulatlanul hevert a homokon.

– Kik vagytok? – állt meg a nő a sofőr mellett.

– Nem mindegy?

– Ki volt az utasod?

– A barátom.

– És a fiú? – mutatott a bekötözött fejű, mozdulatlanul fekvő alakra a nő.

– Az unokatestvérem.

– Mi van vele?

– Bajba keveredett.

– Gondolom, a katonáinkkal.

– Gondolj, amit akarsz!

– A nők? A kurváitok?

Ghalib arca megfeszült.

– A nők az unokatestvérem húgai.

– Aha. Megtaláltuk a mellényeket.

A szír a földre köpött.

– Mind meg fogtok dögleni.

– Hát persze. Melyik készült rá?

– Nem mindegy?

– Három mellény van. Melyik készült rá? – ismételte a nő, s amikor válaszul csak egy gúnyos nevetést kapott, lendületből belerúgott a férfi arcába. Ghalib feje hátrabicsaklott, két foga pedig a földre hullott.

– Szuka! – hörögte a férfi.

– Melyik készült a merényletre?

Ezúttal már nem érkezett válasz.

Avelim a tehetetlenségtől szikrázó szemmel tekintett körbe, és a szeme megakadt a nőkön. Belemarkolt egyikük hajába, és egyetlen mozdulattal talpra rántotta. A lány visítva kapta el a kezét, hogy kiszabadítsa magát a szorításból, de Rachel azonnal keményen szájon vágta.

– Hogy hívnak?

– Huma.

– Melyik robbantotta volna fel magát?

A lány most dacos elszántsággal nézett a századosra.

– Így is jó! – bólintott Avelim, és felkapta az odahozott mellényt. –

Adjátok rá!

Amíg a tizedes és az őrmester a sikoltozó lányt belerázta a ruhadarabba, Rachel ismét beletúrt a raklapon felhalmozott holmikba.

Újabb dinamitrudak kerültek elő, két puska, egy tekercs gyújtózsinór, kulacsok és némi szárított élelmiszer. A nő felkapta a gyújtózsinórt, és a késével egy háromméteres darabot vágott belőle.

Mire visszament a csoporthoz, a férfiak már szorosan tartották a lányt, akire feladták a dinamittal kibélelt mellényt, de előtte leszaggatták róla a szögekkel teli zacskókat. Avelim néhány pillanat alatt felhasította a lány

hátára került egyik rudat, mélyen belenyomta a gyújtózsinórt a robbanóanyagba, majd belemarkolt Huma hajába és határozott léptekkel maga után vonszolta. Majdnem száz méterrel arrébb előhúzta a pisztolyát, hogy a lány folyamatos sikoltozását egy hatalmas ütéssel szakítsa félbe.

Huma fején vérpatak jelent meg, és eszméletlenül zuhant a porba.

Rachel az öngyújtójával lángra lobbantotta a gyújtózsinór végét, majd visszaszaladt a csoporthoz. Ghalib iszonyodva meredt a visszatérő

századosra, de a nő futólag konstatálta, hogy saját emberei is érezhető

döbbenettel néznek rá. Avelim, mit sem törődve a többiekkel, lenézett a szírre, és határozottan megszólalt.

– Három méteres a zsinór. Percenként nagyjából egy métert ég. Ha azt akarod, hogy még vissza is érjek hozzá, hozzávetőleg hatvan másodperced maradt. Ki akarta felrobbantani magát?

Ghalib nagy nehezen megtalálta a hangját.

– Ezért gyűlölünk benneteket.

– Ki akarta felrobbantani magát?

– Engedd el Humát!

– Ki akarta felrobbantani magát?

– Ő nem tehet semmiről! Állatok vagytok!

A százados színpadiasan megkopogtatta a csuklójára szíjazott órát.

– Idő.

– A nőknek semmi köze hozzá.

– Akkor tehát ti hárman.

– Allah nagy. Megjutalmazza a mártírokat.

– Mártírok? Akik felrobbantanak egy munkásokkal teli buszt?

– Engedd el Humát!

– Mi volt a célpont?

– Engedd el a lányt!

– Mi volt a célpont?

Ghalib kétségbeesetten pillantott Huma felé. Rachel Avelim követte a férfi tekintetét. A lány éppen magához tért. Kábán felült, majd, amikor emlékei visszatértek, és meghallotta a hátán sistergő gyújtózsinór hangját, sikoltozva kapkodni kezdett, és felpattant a földről. Fekete ruhájában olyan

volt, mint egy kétségbeesetten forgolódó, megmérgezett madár. A százados szóra nyitotta a száját.

A robbanás valószerűtlennek tűnt.

Már régen tudták, hogy mi történt, mire a robaj eljutott hozzájuk.

Narancsos láng villant, Huma pedig foszlányokra szakadt. A lobbanást fekete, kormos füst tarkította, amely pillanatok alatt elnyelte a tüzet. Az égből ruhadarabok és húscafatok zuhogtak vissza a földre.

Ghalib artikulátlanul felüvöltött.

Avelim megrántotta a vállát, és lenézett a férfira.

– Talán rövidebbre vágtam a zsinórt. Vagy gyorsabban égett. Nem lehet benne száz százalékig megbízni.

A férfi gyűlölettel, és most már félelemmel nézett fel a századosra.

– Mi volt a célpont? – ismételte Avelim.

– Miféle pokolfajzat vagy te?

– Pokolfajzat? Mondod te, aki felszállt volna egy buszra ezzel a mellénnyel. Nos?

A férfi megrázta a fejét.

– Őrmester! – kiáltotta Rachel, és ujjával a másik lány felé csettintett.

– Ne!!!

Két perccel később már a halálra vált Nadirah-t vonszolta arra a helyre, ahol kormos vér lepte be a sziklákat, és a lőpor szagába belekeveredett az égett hús émelyítő bűze.

A százados térdre lökte a lányt, és meggyújtotta a hátán a zsinórt.

– Beszélj! – kiáltotta a fülébe.

Nadirah felnézett, és szemközt köpte a századost.

– A bátyám megöl! – sziszegte.

Rachel azonnal arcul ütötte, majd letörölte magáról a lány nyálát.

– Ha nem beszélsz, meghalsz.

– Ahogy te is – bólintott a lány nyugodtan. – A bátyáim…

Gyors egymásutánban dörrentek a lövések.

Rachel felegyenesedett, és a döbbenettől elkerekedett a szeme. A félig halottnak tűnő sebesült egyszeriben felült, és elkapta az éppen fölé hajoló őrmester nyakát. A katona egy végtelen másodpercre megmerevedett a

meglepetéstől, és ez a tétovázás elég volt a férfinak, hogy kirántsa az őrmester övéből a pisztolyát. A közvetlen közelről leadott három lövés megemelte a katona testét. A kocsi túloldalán álló tizedes felemelte a fegyverét, de tökéletesen tisztában volt vele, hogy elkésett. A sebesült már feléje fordította a pisztoly csövét, és az utolsó, amit a férfi életében látott, a torkolattűz fénye volt.

A bekötözött fejű szír lelökte magáról a hullát, és felugrott.

A másik tizedes azonnal tüzet nyitott. Az első lövés a vállán találta el a sebesültet, akit megpördített a találat ereje. Ez mentette meg az életét, a sorozat többi lövedéke elkerülte a testét.

Ghalib felmarkolta a halott katona fegyverét, és a kocsi alatt belelőtt a fedezék mögül tüzelő tizedes lábába. Amikor pedig a férfi sikoltva elzuhant a Toyota mögött, végig sorozta a felsőtestét is.

Ghalib diadalmas üvöltéssel felkászálódott a földről, és lenézett sebesült társára.

Avelim ekkor már másodpercek óta rohant vissza a kocsi felé. Menet közben maga elé emelte a pisztolyát, és tüzet nyitott. Ghalib mellébe, hasába féltucatnyi kilencmilliméteres lövedék csapódott, és a férfi arccal a porba zuhant. A sebesült tüzet nyitott a rohanó századosra, de nem találta el, a nő

pedig egy szikla mögé vetette magát.

A lány testét ebben a pillanatban szaggatta millió darabra a robbanás.

– Nadirah!!!

Rachel Avelim füle csengett a közeli detonációtól, az idő lelassult számára. Ólmos, nyúlós mozdulatokkal emelte fegyverét célzásra, de nem látta a sebesült férfit. A süket csendet ismét már-már állati üvöltés törte meg:

– Nadirah!!!

– Uramisten! – suttogta maga elé a százados, és fejét rázogatva próbált magához térni. – Uramisten!

Tudta, hogy túl sok idő telt el.

A sebesült le fogja rohanni.

Kidugta a szikla mögül a fegyverét, és találomra elengedett pár lövést, azután gyorsan új tárat lökött a fegyver agyába. A kocsik felől két lövés

érkezett válaszul, az egyik golyó pendülve változtatott irányt a fedezékül használt sziklán.

Azután motorindítás zaja hallatszott.

– Ó, a francba! – ugrott ki a fedezék mögül a százados, de a Toyota már port kavarva megindult. A nő teljes erejéből rohanni kezdett, és folyamatosan tüzelt a kisteherautóra.

A pick-up felgyorsított, ablakából apró tárgy repült a katonai terepjáró utasterébe.

– Állj! – ordította Avelim, és újra tárat cserélt.

A Toyota eltűnt a vízmosás kanyarulatában.

A terepjáróba hajított kézigránát felrobbant.

Rachel Avelim nem hallotta a robbanást, de agya még felfogta, hogy mi történik. A lökéshullám hanyatt dobta a földre, és amikor a feje egy dinnye méretű kőnek vágódott, elvesztette az eszméletét.

Tizenegy évvel később

1.

Dr. Abdul Hamdi levette a szeméről az olvasószemüveget, és az íróasztalon heverő iratokra, tervrajzokra dobta. Fáradtan megdörzsölte az orrnyergét, hátradőlt a karosszékben, és kibámult az ablakon. Az Eiffel park környékén a gondosan nyírt bokrokat és a karcsú fákat viharos szél tépázta, és szakadozott levelek ezreit görgette maga előtt, keresztben a Rue Jean Jaurés-n, hogy aztán szélvédett sarkokban hordja őket. A zuhogó eső olykor vízszintesen vert, majd egy pillanattal később tölcsérszerűen kavargott az orkánban.

– Micsoda időjárás! – morogta az öregember. Akkurátusan elcsomagolta szemüveget, azután pedig elővett egy másikat, és az orrára illesztette.

Feltápászkodott az íróasztal mögül, és elkínzottan megropogtatta a csontjait. A falióra délután negyed hetet mutatott. Hiába volt azonban a korai időpont és a szeptember végi dátum, a vihar elsötétítette az eget, és a sugárúton bekapcsolt a közvilágítás.

Hamdi az ablak vastag bársonyfüggönyének diszkrét takarásába állított kisasztalhoz ment, és egy metszett pohárba dupla adag konyakot töltött. Már régen nem tartotta be vallásának az alkoholra vonatkozó előírásait, de egyáltalán nem érzett emiatt lelkifurdalást Mohamedánként látta meg a napvilágot Jordánia szikkadt, fehér hegyei között, ám vallását már réges-régen nem gyakorolta. Hitt ugyan

Allahban, ám meg volt róla győződve, hogy annak földi követői sok mindenben tévedtek. Ugyan minek is kellene az embernek négy feleség? –

tette fel a kérdést sokszor, amikor egy-egy társasági eseményen szóba került az iszlám. Ezzel a kérdésével mindig élénk derültséget váltott ki jobbára nyugatiakból álló hallgatóságából.

Ugyanígy gondolkodott az alkoholról is. Vajon miért tagadta volna meg Allah a konyak csodálatos ízét az ő őszinte híveitől?

Hamdi nem adott a vallás külsőségeire. Pontosan tudta, hogy az ő

tevékenysége egymagában sokkal nagyobb szolgálat, mint akár ezer tevehajcsár napi ötszöri imádkozása.

Egy ideig a vihart szemlélve kortyolgatta az italt, azután elfordult az ablaktól, és felkattintotta az íróasztal sarkára állított lámpát. Az iratokat egy fehér mappába kotorta, aztán bekötötte annak fűzőit, és a hóna alá csapta a dossziét. A fali széf nyitva állt, így az öreg tudós csak bedobta a dokumentumokat a felső polcra, aztán rácsukta a vaskos ajtót.

Dr. Abdul Hamdi megvakargatta a fejét, és elgondolkozva meredt a csukott széfre.

– Mit is akartam? – kérdezte magát fennhangon, s szinte azonnal a homlokára csapott. – Persze!

Átment a fürdőszobába, a jókora kádba némi habfürdőt öntött, majd keresztülhajolva nehézkesen kinyitotta a csapot. A forró víz zubogva ömlött a kádba, a tükrök rögvest párásodni kezdtek.

– Finom forró – mondta csak úgy magának, amikor beledugta a kezét a fürdővízbe.

Besétált a hálószobába, és levetkőzött. Aszott, idős testét alig borította szőr, s még a fejét is simára borotválta, így csak szépen nyírt ősz szakálla törte meg bőre csupaszságát. Egy pillanatra végigsimított a mellén éktelenkedő szabálytalan sebhelyen, mely csúnyán forrt össze. A hatnapos háború e bélyegét egy életen át cipelte Hamdi.

Az emlékektől újra megborzongott, akárcsak minden más alkalommal, ha eszébe jutott, amikor egy álló napig hevert egy kiégett tank mellett, egy izraeli repesszel a mellkasában. Elfordult a tükörtől, és vékony fürdőköpenyt húzott magára. Ismét a fürdőszobába ment, és elzárta a csapot.

Ekkor megszólalt a csengő.

– Nahát – szaladt fel az idős ember szemöldöke. – Ez meg ki lehet?

Csütörtök este fél hétkor!

Az előszobaajtó kitekintőjében egy ismeretlen, karcsú, szőke hölgyet látott, aki fázósan rázogatta összecsukott esernyőjét, miközben zöld ballonkabátja patakokban csorgatta a vizet a földre.

Abdul Hamdi zavarba jött, ahogy végigpillantott magán: fürdőköpeny, pipaszár lábak és kockás papucs. Nem a legalkalmasabb öltözet egy ifjú hölgy fogadásához. És különben is: ki lehet ez?

Beakasztotta a biztonsági láncot, majd résnyire kinyitotta az ajtót.

– Igen?

A nő felpillantott, és szélesen elmosolyodott, miközben ázott sötétszőke tincseit önkéntelen mozdulattal elsimította kék szemei elől.

– Dr. Hamdi?

– Parancsol?

– Abdul Hamdi professzor, igaz?

– Igen – bökte ki zavartan az öregember, és csodálkozva pislogott. –

Miben segíthetek?

A hölgy ismét rámosolygott, és belenyúlt a táskájába, ahonnan egy könyvet halászott elő.

– Ön aligha emlékszik rám, professzor úr. A tavalyi évben Bostonban hallgattam meg néhány előadását, és nagy hatást tett rám az elmélete.

– Valóban?

– Megvettem a könyvét – mutatta fel a nő a kötetet. – Csak ezt szerettem volna dedikáltatni önnel. De ha nem alkalmas most… Tudja, hamarosan indul a gépem, és arra gondoltam…

Az öregember hiúságát jólesően legyezgette a váratlan tény, hogy ez a kimondottan vonzó, harmincas éveiben járó elegáns hölgy csak azért indult el ilyen pocsék időben, hogy aláírást szerezzen abba tudományos műbe, amit két éve adott ki.

Hamdi még tanakodott pár pillanatig, de aztán vonakodva kiakasztotta a láncot, és kitárta az ajtót.

– Jöjjön be! Elnézését kérem a hiányos öltözékért, éppen fürödni készültem…

– Ó!... Bocsásson meg! – sétált be a nő a lakásba.

– Kapok magamra valamit – hajtotta be a férfi az ajtót utána, de nem zárta kulcsra.

– Már itt sem vagyok, professzor úr. Csak pár sort kérek a könyvbe.

Hamdi zavartan ingatta a fejét. Ha a nő mindjárt elmegy, talán valóban kár volna felöltözni. A vendég észrevette a tudós hezitálását, és azonnal megszólalt.

– Még elnézést sem kértem, hogy csak így magára törtem. És a nevemet sem tudja – nyújtott kezet, amit Hamdi lagymatagon megfogott. –

Carol Stone vagyok.

– Maga angol?

– Amerikai vagyok. Bostonból. Akkor nem volt alkalmam, hogy megkeressem önt, pedig nagy hatást tett rám az előadása. És persze a könyvet is el akartam olvasni, mielőtt dedikáltatom.

– Értem.

A professzor megköszörülte a torkát, és leült az íróasztala mögé. A hölgy átsétált a szobán, és a kötetet az asztalra helyezte. Hamdi maga felé fordította saját művének angol kiadását, és elolvasta a címet: „Alapvetések és lehetőségek a vírusok célirányos felhasználására.”

– Adjak tollat?

– Köszönöm, van itt valahol egy – kezdte kihúzogatni a fiókokat a férfi.

– Azt mondta tehát, kedvesem, hogy elolvasta?

– Ó, igen.

– Ez teljesen új példánynak látszik.

– Az enyém Bostonban maradt, ezt itt vettem, hogy aláírathassam önnel.

– Ah…! Értem.

Carol Stone körbepillantott, és a nyitott ajtón keresztül észrevette a fürdőszobát. A kádból könnyű gőzfelhő szállt a magasba, a tükör pedig teljesen bepárásodott. A nő tekintete egy másodpercre elfelhősödött, és ha a

professzor figyelmesebben nézi, bizonyára észreveszi, hogy gondolatai elkalandoztak.

– Kisasszony!

– Pardon? – rezzent össze a nő.

– Azt kérdeztem, mit írjak bele.

– Ja, igen… máris – a nő megkerülte az íróasztalt, és megállt a professzor mellett.

– Nos?

– Ha megengedi, ne erre az oldalra írjon, professzor úr.

– Ne ide? – hökkent meg az idős ember.

– Ne. Az elején van egy majdnem teljesen üres lap. Szeretném, ha csak az ön keze írása szerepelne az oldalon. Mint mondtam, nagy hatást tett rám a munkája, és nekem igen sokat jelent, hogy most itt lehetek.

Dr. Abdul Hamdi most már tényleg zavarban volt. Végre talált egy tollat, és mereven a könyv legelső, üres oldalára meredt.

– Tehát mit írjak önnek? Sok szeretettel Carol Stone-nak, aki megtisztelt azzal, hogy elolvasta a könyvemet – dünnyögte a professzor, majd felpillantott a nőre. – Általában ilyesmit szoktam írni.

– Nagyon kedves, de ha megengedi, rendhagyó kérésem lenne –

mondta lassan a szőke hölgy, és érződött, hogy gondolatai csak egy lépéssel előzik meg kimondott szavait. – Olvastam több művét, interjúját, és szeretném, ha azokból idézne a dedikációban…

– Sajnos nemigen tudok önnek szó szerint…

– Nem, nem, félreértett. Az én kedvenc mondataimra gondoltam.

– Ah…! Vagy úgy... Nos, valóban rendhagyó… de végül is nem látok benne semmi kivetnivalót.

– Köszönöm. Kérem, írja azt, hogy… – a nő egy másodpercre elgondolkozott, azután elővett a táskájából egy apró noteszt, és diktálni kezdett. – Írja azt, hogy „Az orvostudomány nélkülem is fejlődik. Én megtettem, amit tehettem.”

A nő szünetet tartott, míg az idős ember lefirkantotta a sorokat.

Amikor végzett, Hamdi felpillantott.

– Ezek szerint olvasta a velem készült interjút a Le Monde-ban.

A nő jól emlékezett az előző nap olvasott cikkre. Az újság legalább hét-nyolc évvel korábban jelent meg. Egy könyvtár archívumában bukkant rá, ahol olyan dohszag terjengett, hogy még most is az orrában érezte.

– Igen. Megragadott a gondolat. Ön rendkívül szerény.

– Nagyon régi cikk volt az.

– Tudom – mosolygott le Carol Stone az öregemberre, és szemével a könyv felé intett. – Folytathatjuk?

– Hogyne. Írjak még valamit?

– Ó, igen – a nő lázasan lapozgatott, majd egyszerre rábökött egy oldalra. – Megvan!

– Nos?

– „Elfáradtam. Van még bennem szellem, de a testem elfáradt.”

Hamdi leírta, de aztán rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Ez olyan depressziós, nem? Talán három éve mondtam egy interjúban. A Time magazinnak, ha jól emlékszem. Már nem aktuális. Újra aktív vagyok, tudja?

– Tudom, professzor úr, csak megkapó volt számomra ez a fajta önirónia.

– Hát jó… Még valamit?

– Igen. Már csak egy mondat. Mehet?

– Mondja!

– „Most másokon a sor. Átadtam tudásom, éljetek vele!”

– …éljetek vele… – mormolta a tudós, és kitette a felkiáltójelet. – Ezt is valamikor nagyon régen mondtam. Még egy korábbi könyvem kapcsán.

– Nekem tetszik a gondolatban rejlő alázat.

– Valóban?... Még valamit?

– Csak a név és a dátum.

Hamdi kacifántos kézírásával a lap aljára kanyarította a dátumot, végül pedig aláfirkantotta a nevét. Carol Stone átnyúlt a válla felett, és elvette a könyvet.

Amikor a férfi megfordult, hogy feltápászkodjon, egy kisméretű

pisztolyra szerelt hangtompító vaskos csövébe nézett. A nő kezében meg sem

rezdült a fegyver, az addigi mosolygós tekintetet jéghideg pillantás váltotta fel.

– Ha hangoskodik, agyonlövöm.

Hamdi inkább meghökkent, mintsem megrémült. Ingerült mozdulattal lehajította az asztalra a szemüvegét.

– Mit akar?

– A dossziét.

– Miféle dossziét?

– Az aktát és a terveket, amin dolgozik. Most!

– Nincs nálam. Az intézetben hagytam, amikor…

– Hazahozta a munkát, Dr. Hamdi. Látták a munkatársai.

– Tévednek. Mi a fenét akart ezzel a dedikálással…

– Nyissa ki a széfet!

– Micsoda? Hagyjon engem…

A nő belenyomta a férfit szemébe a fegyver csövét. Vigyázott, hogy ne okozzon látható sérülést, de azért annyi erőt beletett a mozdulatba, hogy az már fájjon.

– Hé!

– A széfet!

Abdul Hamdi megdörzsölte enyhén könnyező szemét. Most már elfogta a rémület. Lassan bólintott.

– Rendben, rendben.

Carol Stone hátralépett, a férfi pedig felkelt, és a pisztolycsőtől kísérve a széfhez ment. Pár kattintással elforgatta a számzárat, majd megfogta a fehér mappát, de Carol Stone élesen rászólt.

– Hagyja csak ott! Ne csukja be az ajtót!

Az idős ember megvetően hátranézett.

– Bánjon vele óvatosan. Csak ez az egy példány van belőle.

A nő felrántott a bal kezére egy gumikesztyűt, és belelapozott a kézírásos papírokba. Táblázatokat, számításokat látott, és a mappa legalján néhány nyomtatott oldalt. De a lényeg a tollal íródott feljegyzésekben rejlett.

– Különös, hogy a huszonegyedik században valaki még kézzel készít jegyzeteket.

– Különös, hogy egy ilyen szép nő bűnöző.

– Ne ítéljen elsőre!

– Ki küldte ide magát?

Carol Stone elengedte a füle mellett a kérdést.

– Indulás!

– Hová?

– A fürdőszobába.

– Minek?

– Fürödni akart, nem? Bizonyára már fázik is.

– De…

– Indulás!

A professzor értetlenül lépdelt a fürdőszoba felé. Amikor áthaladt az előszobán, alaposan megdöbbent, hogy egy fekete farmert, garbót és szürke zakót viselő fiatalember áll a helyiségben.

– Maga meg ki?

– Velem van – vakkantotta Carol Stone, és taszított egyet Hamdin.

Amikor az idős férfi belépett a fürdőszobába, a nő a zakós alakhoz fordult.

– Menj és ültesd be a kádba!

– Nem erről volt szó, Zemira.

– Változott a terv.

– Amennyiben?

– Majd meglátod. Gyerünk már!

– Ki engedélyezte?

– Még senki, Ben. Még senki.

– Telefonálok.

– Én vezetem a műveletet! – csattant fel a nő. – Azt teszed, amit mondok. És imádkozol, hogy a végén ne írjam bele a jelentésembe ezt a kis közjátékot.

A fiatalember beharapta a szája szélét, majd egy szempillantás alatt döntésre jutott. Bólintott, és belépett az öreg után a fürdőszobába.

– Vetkőzzön le, professzor! – szólította fel Hamdit. – Gyorsabban!

Egy perc múlva Zemira, miközben másik kezére is gumikesztyűt húzott, meghallotta a kádba ereszkedő test keltette jellegzetes loccsanást.

Magában háromig számolt, hogy az öregember eltakarhassa magát a habbal, aztán ő is belépett a fürdőbe.

Hamdi a kádban ült, továbbra is értetlenül, de most már némi félelemmel nézett a nőre. Ben a fal mellett állt, és gesztusai elárulták, hogy teljesen tanácstalan. Jobbjában egy hangtompítós fegyvert lógatott.

Nyilvánvalóan nem látta értelmét, hogy az öregemberre fogja.

Zemira egy hosszú pillantással felmérte a helyiséget, majd tekintete megállt a fürdőszobaszekrényen. Odalépett, és kinyitotta az ajtaját. Borotva, fogkefe, hajszárító, dezodorok, after shave sorakozott a polcokon gondos rendben.

A nő az ablak felé intett az állával.

– Az a szomszédasszonya, professzor?

Hamdi önkéntelenül is az ablakra nézett, és kibámult a fák tetejére.

Maga sem értette, miért tett így, hiszen a harmadikon lakott, és a közeli házakból senki sem láthatott be hozzá. Így azonban nem vette észre, amint Zemira villámgyors mozdulattal kiemelte a hajszárítót a pipereszekrényből, a csatlakozót belökte a konnektorba, majd ahogy az zümmögni kezdett, belehajította a fürdővízbe.

A professzor artikulátlan hangon hörgött, a teste féktelenül vonaglott a kádban. Szemei kigúvadtak, száját kitátotta, izmai görcsbe meredtek. Pár másodperc múlva a biztosíték lekapcsolt, és kialudt a mennyezeti lámpa fénye.

Abdul Hamdi teste elernyedt, és lassan a víz alá csúszott.

Ben kifejezéstelenül meredt a holttestre.

– Nem erről volt szó, Zemira.

– Tudom.

– Agyon kellett volna lőni.

– Megspóroltam egy kilencmilliméterest, Ben.

– Miért csináltad ezt? – engedte el a megjegyzést a férfi a füle mellett. –

Az öreg kopasz volt! Senki sem fogja elhinni, hogy hajat akart szárítani. Nem lehetett baleset.

– Ki beszélt itt balesetről? – nézett rá megvetően a nő. – Úgy gondoltam, a professzor inkább öngyilkos lett. Gondolj csak bele! Az, hogy a kopaszsága ellenére hajszárítót vitt a kádba, inkább öngyilkosságra utal, mintsem balesetre – vont vállat a nő, és kiment a fürdőszobából.

– Megnézzem, meghalt-e? – szólt utána Ben.

– Felesleges.

– Igazad lehet. Felkapcsolom a biztosítékot, így alig látunk valamit…

– Eszedbe ne jusson! Hamdi öngyilkos lett. Hogy kapcsolhatta volna vissza az áramot?

A férfit láthatóan megrendítette, hogy mekkora ostobaságot mondott.

Még egy pillantást vetett a hullára, ami már a kád alján hevert. Az ablakon beszűrődő utcalámpák fénye megcsillant az arcát fedő arasznyi vízrétegen. A hajszárító mellette feküdt a vízben. Felsóhajtott, és a nő után somfordált.

Zemira a széf előtt állt, és a mobiltelefonja gyér fénye mellett a fehér dossziéban válogatott. Egyes lapokat kiemelt és zsebre tett, másokat azonban a helyükön hagyott.

– Vigyük el az egészet – javasolta Ben.

– Az feltűnne. Csak azokat veszem ki, amik előbbre vinnék őket.

Ezeket nem fogják hiányolni, mert még fogalmuk sem lehet a létükről.

– Honnan tudod?

Zemira lekicsinylő pillantást vetett a férfira, és magában eldöntötte, hogy amint végeztek, hazaküldi. Nem alkalmas terepmunkára.

– Ha tudnának róla, már használták volna ezt a tudást – mutatott rá a nyilvánvaló tényre.

– Talán.

– Biztos.

Ben a válla felett a fürdőszoba felé bökött.

– Nem fogják bevenni az öngyilkosságot.

– Dehogynem. Különben is: úgy jöttünk ide, hogy agyonlőjük –

dünnyögte a nő. – Szerintem most sokkal előbbre vagyunk.

– Miért? Mit nyertünk ezzel a színjátékkal?

– Legrosszabb esetben is egy csomó időt. Egyébként pedig valószínűleg sosem fognak rájönni, így a feljegyzéseket sem fogják hiányolni.

Zemira becsapta a széf ajtaját, elforgatta a tárcsákat, gyorsan körülnézett, majd az ajtó felé indult.

– Menjünk!

Ben azonban nem mozdult. A fejét ingatta.

– Zemira!

– Mi az?

– Nem veszik be, hogy Hamdi öngyilkos lett. Vizsgálni fogják.

– Tudom. Minden öngyilkosságot kivizsgálnak, nem? Menjünk már!

– A franciáknak jó zsaruik vannak. Rá fognak jönni.

– Nem fognak. Abdul Hamdi öngyilkos lett. Nem bántottam, vigyáztam, hogy ne hagyjak nyomot a testén. Önként szállt be a kádba, és a hajszárítón is csak az ő ujjlenyomatai lesznek – mutatta fel gumikesztyűs kezét a nő. –

Ahogy a széfen és a dosszién is.

– De miért lett volna öngyilkos?

– Ezer oka lehet.

– Ez így nem áll össze! – csóválta a fejét a férfi. – Legalább egy búcsúlevelünk lenne!...

– Van – jelentette ki Zemira, és egy tépett szélű fehér lapot tett az íróasztalra.

– Mi ez? – nézett rá Ben.

– Hamdi búcsúlevele.

– Megfenyegetted? Egy írásszakértő meg tudja mondani, ha kényszer hatására írta.

– Valóban? – kérdezte maró gúnnyal Zemira. – Nyugodj meg, teljesen kényszermentesen írta. Még van egy kis dolgom, aztán indulás!

A nő kiviharzott az ajtón, be a fürdőszobába. Hátrasandított, de látta, hogy a férfi nem követi. A telefonjával lopva két fotót készített a hulláról, aztán kiment a lakásból.

Ben tűnődve nézett az asszony után, miután az kisietett a dolgozószobából. Visszalépett az íróasztalhoz, elővette ő is a mobilját, és a fényénél elolvasta a Hamdi könyvéből kitépett kézírásos levelet. Meglepetten horkantott fel a sorok láttán:

„Az orvostudomány nélkülem is fejlődik. Én megtettem, amit tehettem.

Elfáradtam. Van még bennem szellem, de a testem elfáradt. Most másokon a sor. Átadtam tudásom, éljetek vele!

Párizs, 2010. szeptember 26.

Abdul Hamdi”

Ben elfordult, és szótlanul a nő után indult. Érezte, hogy feláll a hátán a szőr, ahogy az asszony lépcsőn lesiető alakjára pillantott. Örült, hogy egy oldalon áll Zemirával.

2.

A műszerfal órája 20.22-t mutatott, amikor Victor Jacquard leparkolt sötétkék S80-as Volvójával a kertvárosi társasház előtt. A férfi kiszállt, majd kivette a táskáját meg a két tömött szatyrot a csomagtartóból.

A lakás a harmadik emeleten volt, ő azonban a lift helyett inkább a lépcsőt választotta.

Miközben felfelé kaptatott, a negyvenhárom éves Jacquard agyában akaratlanul is a nap eseményei jártak. Hajnali hatkor kelt, elvitte a kicsit az óvodába, kitette Veronique-ot a belvárosi irodaház mellett, ahol dolgozott, aztán kiautózott Béville-le-Comte-ba, a telephelyre. Egész délelőtt a belgákkal tárgyalt, és bár jól álltak az új projekt dolgai, valójában még mindig számolnia kellett a konkurencia valamilyen nem várt ellenlépésével.

Délben visszaszáguldott Orsay-ba, de az ebédet ki kellett hagynia, mert Veronique ellátta egy sor olyan feladattal, mint a ruhák elhozása a

tisztítóból, a számlák befizetése vagy a másnapi étteremfoglalás, s mire ezekkel végzett, már nem maradt ideje enni. A délután és a kora este elment az új telephely bejárásával. A belgák épülőfélben lévő üzemcsarnokai negyvenkét hektárnyi területet foglaltak el a Párizstól hatvan kilométerre délre található apró falucska határában. Mire végig járták a munkatársaival a hatalmas területet, már fájt a feje. Biztonsági kamerák elhelyezési pontjai, pásztázási zónák, egymást átfedő látószögek, négyméteres szögesdrót kerítés, azon belül mozgásérzékelők, majd még egy kerítés, amelyben már áram kering. Mindezek megtervezését, leszállítását és telepítését Victor biztonságtechnikai cége vállalta, és a határidő szorosnak ígérkezett.

Csakhogy amikor egy hadiipari cég terjeszkedik, sokat áldoz a biztonságra.

Védekezniük kell az ipari kémkedés ellen éppen úgy, mint egyes idegen titkosszolgálatok túlzott érdeklődése, vagy akár csak az egyszerű tolvajok behatolása ellen, akiket a drága és bonyolult berendezések csábítanak.

Jacquard a teljes rendszert maga tervezte és szállította le, s hamarosan még a felállítást is felügyelnie kell majd.

A férfi iszonyúan fáradtnak és elcsigázottnak érezte magát, de nem tarthatott szünetet. A projekt már a célegyenesben járt, és nem lehetett pihenni. Az ellenlábas C.N.D. még mindig nem adta fel a harcot, noha a tendert Jacquard cége nyerte.

Mikor aztán végre visszaülhetett a kocsiba, és megindult Párizs felé, szó szerint zsibogtak a lábai az egész napos talpalástól. Komoly késztetést érzett, hogy lerúgja a félcipőt, és zokniban vezessen. A hazaútra nem is igazán emlékezett, rutinból vezetett. Csak akkor kapott észbe, amikor a sztrádán száguldva egy pillantást vetett a műszerfalra, és meghökkenve konstatálta, hogy csaknem százhetvennel halad. Lelépett a gázról, és miközben a kocsi visszalassult százharmincra, a férfinek eszébe jutott a kisfia, Dominic. Mióta a fiúcska megszületett, leszokott a gyorshajtásról. Apa volt, ilyen ostobaságokban immár nem kockáztathatott.

Már a város határában kapta meg mobiljára az üzenetet, hogy mit vásároljon be, mielőtt hazaér. Victor megadóan felsóhajtott, miközben elmentette a bevásárló cédulaként szolgáló üzenetet, és lekanyarodott egy

szupermarket parkolójába. Újabb húsz perc ment el a vásárlással, a sorban állással, s mire megint beülhetett a volán mögé, teljesen kimerült.

Victor Jacquard felért a harmadikra, és kinyitotta az ajtót. A lakásban csend honolt, csak a víz zubogása hallatszott a fürdőszoba felől. A férfi letette a konyhában a két teli szatyrot és az aktatáskát, majd benyitott a fürdőszobába.

– Szia.

Veronique a kádban ült, és éppen a tusfürdőt öntötte a kezébe.

Felpillantott az ajtófélfának támaszkodó férfira.

– Szia, Victor.

A nő negyvenéves kora ellenére remekül tartotta magát. Sűrű barna haját általában hosszú lófarokba fogva viselte, bár most a fürdés idejére kontyba tűzte. Barna szemei még mindig fiatalosan csillogtak. Arcbőrén nem látszottak ráncok, szeplők, és nyaka íve olyan volt, akár húsz évvel korábban lehetett. Legalábbis a férfi ilyennek tudta elképzelni húszévesen is – ő

azonban csak nyolc éve ismerte. Jacquard szeretettel nézett végig feleségén, de mire a pillantás a melléig érhetett volna, az asszony visszacsúszott a fürdőhab alá, s ezzel eltakarta magát a tekintete elől. Victornak futólag eszébe jutott, hogy Veronique mostanában egyre sűrűbben tesz így, ha meztelenül kerül a férje elé.

Mielőtt azonban ezen mélyebben is elgondolkodhatott volna, a nő

kiszólt a kádból.

– Hol voltál?

– Dolgoztam. A belga projekt…

– Fél kilenc van.

– Tudom, mennyi az idő! – csattant fel Victor, és azonnal érezte, hogy kissé élesebben szólt, mint azt a helyzet indokolta volna. Fáradt volt.

– Fél kilencig dolgoztál?

– Nem. Háromnegyed hétig dolgoztam.

– Akkor meg hol jártál?

– Tudod, hogy a belgák gyára délen van, nem?

– Későn jöttél. Már egy órája itthon kellene…

– Ha nem kéne még este is nekem végezni a bevásárlást, akkor talán egy fél órával előbb itt lehetnék! Nekem is jól esne, ha ezt nem ilyenkor és nem nekem kéne lebonyolítanom!

Veronique szeme összeszűkült, és még mélyebbre csúszott a víz alá.

– Mintha én nem dolgoznék! – sziszegte halkan.

– Tudom, hogy dolgozol, Veronique. De ne feledd, hogy én is!

– Mindig ezzel jössz.

– Mert ez az igazság és…

– Fázom – fordította el a fejét az asszony. – Becsuknád az ajtót?

Victor érezte, amint elönti a méreg. Tehetetlen indulatában ellökte magát az ajtófélfától, kilépett a folyosóra. Ahogy becsukta maga után az ajtót, még hallotta Veronique hangját:

– Nem kell kimenned…

– Na persze – rántotta meg a vállát Victor, és kiballagott a konyhába.

Tökéletesen tisztában volt vele, hogy a felesége pontosan úgy értette a mondatot, ahogyan az hangzott is.

Becsuknád az ajtót?

Azaz: menj már ki!

Csessze meg, gondolta Jacquard, kivett egy doboz sört a hűtőből, és felbontotta. Ahogy a szájához emelte az italt, lelkifurdalása támadt. Dominic!

A sört érintetlenül visszatette a konyhapultra, és beóvakodott a gyerekszobába. A kisfiú a sűrű félhomályba borult szoba sarkában álló ágyban szuszogott. Az apró éjjeli lámpa alig adott valami fényt, de éppen ezért állították a komódra. Dominic nem szeretett sötétben aludni. Jacquard letérdelt az ágy mellé, és óvatosan betakargatta a kis embert. A fiú öt és fél éves volt, és az anyja vonásait örökölte. Csodálatosan szép, gondolta a férfi, és leült az ágy mellé a szőnyegre. Percekig nézte az alvó kisgyereket, ahogy békésen emelkedik és süllyed a hasa, mozog a szemhéja, mert álmot lát, és közben hallgatta az egyenletes szuszogást. A pici arcában hol a felesége vonásait látta, hol csak a saját gyermekét. Különös érzés volt.

Victor ezeket a pillanatokat szerette a legjobban. Ilyenkor mindig eszébe jutott, hogy a szép perceket a jelenben kell megélni, nem pedig utóbb megpróbálni visszaemlékezni rá. Mert akkor már csak múlt lesz. Többször is

elmondta magának, hogy ez most van, hogy tudatosítsa magában a pillanat nagyszerűségét.

Pár perc után csókot lehelt Dominic orcájára, és feltápászkodott a szőnyegről. A térde hatalmasat reccsent, mire a fiúcska nyugtalanul megfordult, de aztán apja nagy megkönnyebbülésére aludt tovább.

Victor behúzta a gyerekszoba ajtaját, és visszament a konyhába. A sört a pulton találta, ahol hagyta. Felemelte és hosszan, szomjasan belekortyolt.

– Megint iszol?

Jacquard leengedte a dobozt, és lassan megfordult. Veronique fürdőköpenybe burkolódzva, a kezét krémezve állt az ajtóban.

– Mi az, hogy megint?

– Minden este iszol valamit.

– Negyvenhárom éves vagyok. Hadd ihassak már meg egy sört, ha arra van kedvem!

– Nem szeretem, ha alkoholizálsz.

– Mi az, hogy alkoholizálok?! – nézett Jacquard értetlenül a kezében lévő italra. – Egyetlen dobozzal bontottam fel, Veronique!... Mi a francot piszkálsz?

– Csak mondom.

– Nem. Te baszogatsz.

– Eh! Mit érdekel engem! – vont vállat a nő, és a háló felé indult. –

Annyit iszol, amennyit akarsz!

Victor azonban dühösen utána lendült.

– Ha már elkezdted, ne tegyél úgy, mintha nem érdekelne!

– Hát akkor igyál meg egy rekesszel!

– Nem kell egy rekesszel! Szar napom volt, hosszú napom volt, és megkívántam egy sört. Egyetlen rohadt doboz sört! Ezért alkoholistázol le?

– Mondtam – szólt vissza a válla felett az asszony, amikor átlépte a hálószoba küszöbét. – Igyál csak, amennyit akarsz! Kit érdekel?

– Csak egyet akarok!

– Akkor igyál csak egyet!

Victor is belépett a hálóba.

– Miért csinálod ezt?

– Mit?

– Cseszegetsz, mióta csak hazaértem.

– Én ugyan nem.

– Dehogynem! Mi bajod?

– Bajom? – dobta az éjjeli asztalkára a kézkrémet Veronique. – Mi a bajom? Például, hogy egész héten nem láttad a gyereket!

– Egész héten?! Hah! Szerda van!

– Akkor sem láttad!

– Nem igaz. Én viszem reggel oviba.

– Aztán hazaesel kilenckor.

– Fél kilenckor. Melóztam.

– Aha, persze.

– És amikor végre hazaérhetnék, még küldesz egy üzenetet, hogy nem volt időd bevásárolni, menjek még boltba is.

– Annyira nehezedre esett?

– Nem, nem esett nehezemre. Csak olyan baromi jó lenne egyszer már úgy hazaérni, hogy nem kapok mellé házi feladatot!

– Ki kell venned a részed a házi munkából, Victor.

A férfi keserűen felkacagott.

– Kivenni? A mosáson és vasaláson kívül mindent megcsinálok. Bár már a tisztítóba is megint csak én viszem a ruhákat. Vagy talán nem?

Veronique ráébredt, hogy kényes témához érkezett, ezért inkább nagyvonalúan legyintett, és témát váltott.

– Kéne egy bejárónő.

– Van bejárónőnk.

– De csak egyszer jön egy héten.

– Valóban. És ez elég is.

– Mióta Giselle meghalt, minden rám hárul – jelentette ki Veronique.

A férfi nyelt egyet.

– Giselle nem jön vissza. Lépj túl rajta, oldd meg végre nélküle az életed!

– De könnyedén beszélsz a nővéred haláláról!

– Ami nem azt jelenti, hogy könnyen is veszem!

– Valóban?

– Egyébként meg mit csináltál, hogy nem volt időd bevásárolni? –

hagyta figyelmen kívül a megjegyzést Victor.

– Elhoztam a gyereket az óvodából.

– Aztán?

– Elmentünk neki ruhát venni. Hét után értünk haza…

– Két és fél órán keresztül válogattál neki ruhát?

– Igen.

– Ha én két és fél órát sétálok vagy játszom vele, már a fejemet veszed, hogy teljesen kifárasztom.

– Mert ki is fárad!

– Tehát velem kifárasztja két és fél óra, de veled nem… És utána miért nem fért még bele a bevásárlás? – ment át támadásba Victor.

– Mert a gyereknek holnap óvoda van. Haza kellett jönnünk. Fürdés, vacsora és alvás.

Jacquard mély levegőt vett, hogy lehiggadjon. Igazából szerette a feleségét, és semmi kedve sem volt vitatkozni vele. Csak éppen mostanában annyira nem voltak egy hullámhosszon. Sok veszekedés semmiségeken, félreértett szavakon, hangsúlyokon – ki nem mondott mondatok, betokozódott sérelmek. A férfi tökéletesen tisztában volt vele, hogy a házasságuk nagyon rossz irányt vett az elmúlt két évben.

Inkább témát váltott.

– Mi a vacsora?

– Dominic már evett, én meg fogyókúrázom.

– De én nem fogyózom. Szóval? Mi a vacsora?

– Amit vásároltál.

– Csak azt vettem, ami az üzenetben volt. Egy szót sem írtál kajáról!

– Gondoltam, csak eszedbe jut magadtól is…

– Na, ne szórakozz velem!

Veronique szikrázó szemekkel nézett fel a férjére.

– Ne merészelj így beszélni velem!

– Miért? Hogyan csomagoljam celofánba azt, hogy nem volt időm ebédelni, és a kedves feleségem cseszett valami vacsorát keríteni?

– Mindig ez van, ha iszol!

– Tessék? – pislogott csodálkozva a férfi.

– Éhgyomorra ittál, és ilyenkor mindig ilyen agresszív vagy!

Jacquard körül megfordult a szoba. Kereste a szavakat, de semmi szalonképes nem jutott eszébe. Csak hápogni tudott.

– Ez… ez olyan… olyan… méltatlan! – nyögte ki végül.

– Micsoda? Nem kellett volna innod.

A férfi feladta. Hatalmasat bokszolt az ajtófélfába és kifordult a hálószobából.

*

Jacquard még egy fél óra múltán is tele volt olyan érzésekkel, amelyeket egyáltalán nem tartott férfiasnak. Zavart érzett. Bűntudata volt, holott meg volt róla győződve, hogy semmi rosszat nem tett. Felkavarta az asszony kicsinyes vádaskodása, ok nélküli kötözködése. Ahogy a felesége öregszik, egyre inkább bújik ki belőle az anyja vére. Veronique szülei Nantes-ban laktak, és évente általában egyszer vették a fáradságot, hogy ellátogassanak Párizsba, és megnézzék az unokájukat. Azoknak a két-három napos vendégeskedéseknek alkalmával Victor a nagyszülők között nem érzett mást, mint hidegséget, néha az jutott eszébe, hogy úgy ülnek egymás mellett, mint két idegen. Victor nagyon tartott tőle, hogy az ő házassága is egyszer ilyenné válik majd. Legalábbis újabban minden jel erre mutatott.

Szomorúságot érzett. Igen, hökkent meg maga is a gondolaton, amikor felismerte az érzést, amely teljes lényét elöntötte. Szomorú volt. Szomorú, hogy kis híján nyolcévnyi házasság után ide jutott a kapcsolatuk. Mire rendben lennének, megvan a lakás, két autó, Dominic, beindul a vállalkozás

– addigra tönkremegy a kapcsolat.

Veronique mindig bezárkózott, ha Victor felhozta a témát, hogy bajban van a házasságuk. A nő a homokba dugta a fejét. „Ne keress problémát ott, ahol nincs” – szokta ilyenkor mondani, és faképnél hagyta a férfit. Victor azonban pontosan tudta, hogy igenis baj van. Méghozzá nagy baj.

Úgy érezte, nem kap levegőt.

Semmit sem tehetett már anélkül, hogy a felesége ne kritizálta volna.

És ez végtelenül felbőszítette a férfit. Felépített egy vállalkozást, eltartotta a családját, elnézte Veronique újabb és újabb ötleteit, amikor az asszony minduntalan valami másba kezdett, hogy elfoglalja magát. Volt már szabadúszó újságíró, fotós, vállalt állást egy kerületi hivatalban, készített weblapokat, és megkísérelt besegíteni egy világhírű lótenyésztő belföldi kereskedelmi kapcsolatainak fejlesztésébe. Valahogy azonban semmi sem sikerült neki.

Mert neki ki kell szolgálnia a férjét – szokta mondani a barátnőinek.

Victor nem áll mellette.

A gyereket nem meri a férjére bízni.

Victor – aki mindig is úgy érezte, valójában minden egyes hóbortjában támogatta az asszonyt, remélve, hogy előbb-utóbb csak megtalálja azt, ami kielégíti – mostanra végletesen elfáradt ebben a kilátástalan küzdelemben.

Úgy érezte, megfullad a házasságában. Veronique szinte kiszívta belőle az energiát, az életerőt. Bíztatni kellett, támogatni – közben pedig a férfi nem kapott cserébe semmit. Az otthon, ahol feltöltődni szeretett volna, mostanára csak egy újabb problémává silányult.

Beballagott a dolgozószobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

Bekapcsolta a számítógépet, és nézte, amint a monitor életre kel. A lábát felrakta az asztalra, és az ölébe vette a klaviatúrát. Megnyitotta a belga projekt terveit tartalmazó dokumentumokat, és tíz percen keresztül a részleteket tanulmányozta.

Egyszerre azon kapta magát, fogalma sincs, mit olvas.

Megrázta a fejét, és visszagörgette a szöveget.

Újra olvasva sem volt ismerős.

Egyszerűen nem emlékezett, mit olvasott az elmúlt percekben.

Másutt járt az agya.

Az órára nézett. Háromnegyed tíz volt. Tudta, hogy még nincs későn.

Félretette az éppen tanulmányozott dokumentumot, és rákattintott a csevegő

program ikonjára. A képernyőn megjelent a főmenü, Victor pedig bejelentkezett. Megnézte az on-line lévők listáját, majd privát ablakra váltott, és beütötte az üzenetet, amely azonnal megjelent a monitoron:

Victor: Ott vagy?

A férfi hátradőlt, és várt. Kihúzta az íróasztal fiókját, és előhalászott egy müzliszeletet. Miközben vacsora helyett unottan majszolta a száraz préselt gabonaszemeket, a gondolatai az iménti vita körül jártak. Megint egy…

Felirat villant a monitoron:

Chantal: Igen. Mi baj?

A férfi ledobta az asztalra a müzliszeletet, és gépelni kezdett. Miközben ujjai a billentyűkön dolgoztak, a párbeszéd folyamatosan jelent meg a képernyőn.

Victor: Semmi. Csak dolgoztam a gép mellett és arra gondoltam, talán még fent vagy.

Chantal: Hazudsz.

Victor: Miért hazudnék?

Chantal: Még a képernyőn is átsüt, hogy baj van. Így este mindig akkor keresel, amikor megértésre van szükséged. Szerintem megint veszekedtetek.

Beletrafáltam? Mesélj!

A férfi felsóhajtott. Gondolhatta volna. A nő kis híján huszonöt éve ismeri. Hogyan is csaphatná be?

Victor: Hosszú lenne leírni.

Chantal: Fel is hívhatnál.

Victor: Elszoktam már tőle. Hiszen alig beszélünk. Szinte csak így érintkezünk, írásban.

Chantal: Igaz. Könnyebb a nagy igazságokat a monitornak elmondani, vagy nem?

Victor: Félek, igazad van. Nem hiszem, hogy sokan tartják így a barátságot. Mármint írásban.

Chantal: Szerintem se. Megvannak a műfaj hátulütői.

Victor: Az biztos. De most jól esik. Egy beszélgetéssel ellentétben van idő fogalmazni.

Chantal: Akkor fogalmazd meg! Veronique?

Victor: Csak vele lehet bajom? És ha teszem azt, most éppen a munkával vannak problémáim?

Chantal: Akkor nem hozzám fordulsz. Ha a munkáddal van gondod, Victor, akkor tudod, mit csinálsz? Megoldod. Ilyen vagy. Kitalálod, megtervezed, véghez viszed. Nem írnál nekem este tízkor, ha a vállalkozásod lenne bajban. A lelkeddel van gond.

Victor: Máris élve boncolsz. Pedig még nem is tudsz semmit.

Chantal: Nem boncollak élve. Bár mindegy, minek nevezed. Végül is, orvos vagyok. Szóval?

A férfi megadóan bólintott és szomorkásan elmosolyodott, mielőtt írni kezdett.

Victor: Nyertél. Veronique. Szarul vagyok.

Chantal: Mi történt?

A következő három percben Victor Jacquard kiöntötte minden bánatát, és amikor elküldte az üzenetet, úgy érezte, megkönnyebbült. Aztán némi lelkifurdalása támadt, és még egy mondatot leírt: Victor: Persze nem csak őt hibáztatom, tudom, én sem vagyok egyszerű

eset.

Meglepően lassan jött meg a válasz, percek is elteltek, mire az asszony válaszolt.

Chantal: Nem vagy nehezebb eset, mint más. Viszont szerintem ezzel a

„védem, óvom a feleségem, mindent én csinálok” dologgal sok évig elég rossz irányba vitted a kapcsolatot.

Victor: Igaz. elcsesztem.

Chantal: Érted mit akarok kihozni belőle?

Victor: Nem igazán.

Chantal: Olyan, mintha ő neked inkább a gyereked lenne, és csak annyira a feleséged, amennyire neked erre éppen szükséged van. Nem a társad, akire talán te is támaszkodhatnál.

Victor: Elvégezted a pszichológiát is? Amikor ilyeneket olvasok tőled, annyira hülyének érzem magam, hogy én ezt nem látom át.

Chantal: Férfi vagy. Hogy is jöhetnél rá magadtól?!

Victor elmosolyodott. Jobb kedvre derítette az asszony szarkazmusa.

Victor: Kösz.

Chantal: Nincs mit. Mi van a nővéred temetésével? Van már időpont?

A férfi beletúrt a hajába, és fáradtan megropogtatta az ujjait. Már éppen kezdte feldolgozni a balesetet, azt, hogy elvesztette az egyetlen testvérét, de akárhányszor sikerül pár órára megfeledkeznie róla, valaki mindig eszébe juttatta.

Victor: Még semmi. Egyelőre a papírokat intézem.

Chantal: Mi tart ennyi ideig?

Victor: A külügy szerint az ottani bürokraták ülnek a papírokon. Nem is olyan egyszerű hazahozatni egy holttestet Indonéziából.

Chantal: Sajnálom.

Victor: Majd megoldom. De én még nem is kérdeztem rólad semmit!

Pedig a múltkor ott hagytuk abba, hogy eléggé el voltál keseredve.

Chantal: Miért is?

Victor: A férjed. Hogy olyan, mint egy nagy gyerek. Dumál, dumál, de nem lép semmit. Nem akar előbbre jutni, hagyja, hogy te keresd meg a családi bevétel nagy részét, és ha az nem elég, akkor sem próbálja megtalálni a megoldást, hanem rád hagyja. Majd anya megoldja.

Chantal: Jézusom! Ezt mind elmondtam neked?

Victor: Különben honnan tudnám? Szóval? Mi újság azóta?

Chantal: Ugyanott tartok. Akárcsak te.

Victor: Most rólad van szó.

Chantal: Mesélsz nekem, a legjobb barátodnak, hogy mit csinálsz otthon, hogy intézkedsz, szervezel, főzöl, én meg azon agyalok, hogy én ezt miért nem kapom meg itthon?! A fenébe is, miért más kapja ezt? Miért nem tudja az én férjem levenni a vállamról legalább a töredékét a terheknek?

Nálatok meg pont fordítva van, és egyszerűen nem hiszem el, hogy másnak még ez sem elég jó!!!

Victor: Én sem vagyok egyszerű eset.

Chantal: Bőgök.

A férfi meglepetten hátrahőkölt a monitortól.

Victor: Ez most komoly?

Chantal: Igen. Bőgök.

Victor: Nem akartalak felkavarni.

Chantal: Nem te tehetsz róla. Fáradt vagyok. Most inkább lefekszem.

Victor: Chantal!

Válasz azonban nem jött, és a férfi pár perc múlva ráébredt, hogy egyedül maradt a gondolataival. Lassan kikapcsolta a számítógépet.

*

Jacquard az ablaknál állt. A második doboz sörét kortyolgatta, és kifelé bámult a kihalt utcára. Az aszfalton egy macska ballagott, megállt a kandeláber fénykörében, és lustán körbenézett. A szemközti házban már csak egy ablakban pislákolt világosság, egy férfi ült az asztalnál, és kártyalapokat rakosgatott maga elé.

Victor ráemelte a sörösdobozt.

– Neked se jött össze, igaz? – motyogta maga elé, és önkéntelenül is elmosolyodott helyzet iróniáján.

– Hányadik? – érkezett a női hang az ajtó felől.

Jacquard nem fordult meg, nem is mozdult, csak érezte, amint a nyakában megmerevedik egy izom.

– Azt hittem, alszol, Veronique.

– Aludtam.

– Miért keltél fel?

– Nem akartam megint így befejezni egy estét.

– Hát én sem.

– Hányadik? – ismételte az asszony.

– Hányadik micsoda?

– Hányadik sör?

– Nem is tudom – rántott egyet fáradtan a vállán a férfi, továbbra is az utcát bámulva. A macska ismét előbukkant, nagyot nyújtózott, majd visszaballagott a bokrok közé. – Talán a hatodik. Nem számoltam.

– Sokat iszol.

– Szerinted.

– Igen. Szerintem sokat iszol, mióta Giselle meghalt.

– Ezért keltél fel? Hogy folytasd a kötözködést? Inkább aludtál volna tovább.

Veronique-ot elfutotta a méreg, de mielőtt kimondta volna, amit gondol, erőt vett magán. Nem ezért mászott ki az ágyból, nem akart veszekedni. Zavarta, ami este történt, és szerette volna rendbe hozni a dolgokat. Odalépett a férjéhez, és hátulról megfogta a vállát.

– Fordulj felém!

– Miért?

– Csak fordulj felém!

Victor kényszerítette magát, hogy lehiggadjon.

Tudta, hogy az asszony békülni szeretne. Bár neki semmi kedve nem volt hozzá, tökéletesen tisztában volt vele, hogy most nem játszhatja a sértődöttet. A lelke mélyén értékelte, hogy Veronique tette meg az első lépést a békekötés felé. Ez annyira nem volt jellemző a feleségére, hogy Jacquard ráébredt, a nő minden bizonnyal elgondolkodott a pár órája történteken, és ez több volt, mint amit Veronique valaha is belátott a saját hibáiból.

– Nos?

Victor megfordult, de előtte az ablakpárkányra tette a sörös dobozt.

– Tessék.

– Mit szeretnél?

A férfi mélyen az asszony barna szemeibe nézett, majd akaratlanul is bólintott, és őszintén kimondta, amit gondolt.

– Szeretnélek megcsókolni. Olyan gyönyörű vagy!

– Akkor csókolj meg!

Jacquard lehajolt és lágyan szájon csókolta a feleségét. Ajkaival végig tapogatta a nő ajkát, azután egyre szenvedélyesebben kóstolt belé. Veronique visszacsókolt, majd egy idő után eltolta magától a férfit. Jacquard lobogó tekintettel nézett le a nőre. Veronique megtörölte a száját.

– Összenyálaztál.

– Majd megtanulok csókolózni.

– Ne viccelj el már mindent! – csapott a férfi mellkasára a nő.

– Öt-hat évig nem panaszkodtál, hogy nyálasan csókolnék. Csak az elmúlt két évben.

– Most veszekedni akarsz, Victor?

– Csak megjegyeztem.

– Régebben valóban nem nyálaztál össze.

– Ugyanígy csókoltam.

– Dehogyis!

– Márpedig így volt. Hol tanulhattam volna más technikát?

– Mit tudhatom én azt?... Tényleg!... Hol?

– Most én kérdem, Veronique: veszekedni akarsz?

– Vicceltem.

– Pontosan tudod, hogy nem csallak meg.

– Ebben sosem lehetek biztos – jegyezte meg játékosan a nő. Szemében huncut fény villant, Victor azonban komolyan vette az ezúttal valóban ártatlan megjegyzést.

– Ahogy én sem tudhatom, te mit csinálsz napközben.

Veronique arca megfeszült a félhomályban, de aztán megint erőt vett magán és végigsimított a férje arcán.

– Ne marjuk egymást!

Jacquard hosszan nézte az asszonyt, mielőtt rábólintott.

– Rendben.

– Mi a baj, Victor?

– Valami… – a férfit kereste a szavakat. – Valami nem hagy nyugodni.

– Mondd el!

– Hát jó… miért nem szeretsz te engem, Veronique?

– Hülye vagy – mosolygott a nő, aki valami fajsúlyosabb kérdésre számított, és most határozottan megkönnyebbült.

– Komolyan kérdezem.

Veronique végre meglátta a férfi tekintetét. Kibontakozott az ölelésből, és hátralépett.

– Tessék?!

– Azt kérdeztem, miért nem szeretsz te engem?

– Ezt te most tényleg komolyan kérdezed?