Borítószöveg

A gyásszal mindig nehéz megküzdeni. Sokan nem tudnak szabadulni a végtelen szomorúságtól, letargiába esnek, vagy reménytelen dühöt és keserűséget éreznek szerettük elvesztése miatt. Mindezt gyakran az idő sem gyógyítja. David Kessler mégis amellett érvel, hogy a gyász ismert szakaszain – a tagadáson, a haragon, az alkudozáson, a depresszión és az elfogadáson - túl várhat ránk egy hatodik stáció, amely az értelemadás révén békésebb és reményteljesebb tapasztalattá alakíthatja a veszteségünket. Az értelem megtalálása segít megérteni a gyászt, vagy ahogy a szerző fogalmaz: ez az a szakasz, ahol általában a gyógyulás lakik.

A neves amerikai gyászszakértőt személyes tragédiája sarkallta ismét az írásra: néhány éve elveszítette huszonegy esztendős nevelt fiát. Könyve így egyszerre bölcs meglátásokkal és tanulságos történetekkel teli szakmai útmutató, ugyanakkor mélyen személyes gyászfeldolgozás is, amely minden veszteséggel küzdő embernek segítségére lehet.

„Gyakran mondják nekem: – Nem tudom, hogy csinálod. – Azt felelem: sehogy. Nem határozom el, hogy reggel felébredek. Csak felébredek. Aztán egyik lábamat a másik elé teszem, mivel nincs más megoldás. Akár tetszik, akár nem, az életem folytatódik, és elhatároztam, hogy részt veszek benne.”

Benedek Szabolcs 1973-ban született. Szolnokon nőtt fel, a város mindmáig inspirációként és irodalmi nyersanyagként jelenik meg a műveiben.

Fordította Mesterházi Mónika

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Kessler: Finding Meaning. The Sixth Stage of Grief

Scribner, An Imprint of Simon & Schuster Inc.,
New York, 2019

Copyright © 2019 by David Kessler, Inc.

All rights reserved

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2025

Borítóillusztráció © Jarno Saren / Arcangel Images

Minden jog fenntartva

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót tervezte Szalkai Diána

ISBN 978-963-620-644-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fiamnak a mennyben

és a fiamnak a földön

Tartalom

A szerző jegyzete

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ – Minden veszteségnek van értelme

ELSŐ FEJEZET – Mi az értelme?

Korai veszteség

Értelemadás

Teremthetünk-e mindannyian értelmet?

MÁSODIK FEJEZET – A gyászhoz tanú kell

A gyász világos és sötét oldala

A tanúk nélküli gyász

A gyakorlatias gyászoló

A legszemélyesebbtől a legnyilvánosabbig

Közösségi gyászolás

HARMADIK FEJEZET – A halál értelme

Értelemadás történetekkel

Halál, ne kérkedj

A haláltól az élet értékes lesz

Minek van értelme?

A szeretet, ami tovább él

NEGYEDIK FEJEZET – Az értelem megtalálásához vezető első lépés

A gondolataink értelme

A veszteségünkön túli világ

Megváltoztatni a dolgok értelmét

A hosszú kanalak példázata

ÖTÖDIK FEJEZET – A döntés

Tanult tehetetlenség

Hűtlenség

Az eltört váza

MÁSODIK RÉSZ – Kihívások a gyászban

HATODIK FEJEZET – Értelmet találni a miértben

A túlélő bűntudata

Istent játszani

Nincs hasznos lépés

HETEDIK FEJEZET – Öngyilkosság

Bárcsak

Az öngyilkosság stigmája

A szabadság felé vezető utak

NYOLCADIK FEJEZET – Bonyolult kapcsolatok

Befejezni befejezetlen ügyeinket

Megbocsátás

A gyászban magasabb a tét

Gyászbeszédek és méltatások:  igazság becsomagolva

KILENCEDIK FEJEZET – Gyereket elveszteni

Kinek a hibája?

Házasság és gyerekhalál

A szülői lét sosem ér véget

Eltervezett növekedés

TIZEDIK FEJEZET – Vetélés és csecsemőhalál

Láthatatlan veszteségek

Az elhivatottság értelme

Változik az orvosi világ

TIZENEGYEDIK FEJEZET – Az elménk betegségei: mentális betegség és addikció

Megharcolni a stigmával

Mindennek van értelme – ha keressük

Értelmet adni az addikciónak

HARMADIK RÉSZ – Értelem

TIZENKETTEDIK FEJEZET – Több szeretet, mint fájdalom

Végigélni a fájdalmat

A spirituális vs. az emberi

Szemben a viharral

A szeretet felé mozdulni

A jó befogadásának három lépése

Ne felejtsd el a közepét

Szeretetrohamok

TIZENHARMADIK FEJEZET – Örökség

Amit teszünk, azzal emlékezünk a szerettünkre

Az emlékezet öröksége

Mi vagyunk az örökségük

A tárgyak öröksége

Online tovább élni

TIZENNEGYEDIK FEJEZET – A gyásztól a hitig: a túlvilági élet

Élet a halál után

TIZENÖTÖDIK FEJEZET – Minden örökre megváltozott

Megtört szív szindróma

A kapcsolat értelme

A három P

Vissza „egy új, másik normalitásba”

Értelem az újjáépülésben

Záró gondolatok

Köszönetnyilvánítás

A szerző jegyzete

A könyvben szereplő történetek azokról a kihívásokról számolnak be, amelyekkel számos gyászoló családnak és barátaiknak szembe kellett nézniük, és a tapasztalatokról, amelyekre eközben szert tettek. A történetek szereplőinek nevét és egyéb jellemzőit több esetben is megváltoztattuk. A következő lapokon bemutatott emberek némelyikét két vagy több személyből gyúrtuk össze.

Bevezetés

1969-ben, A halál és a hozzá vezető út című úttörő könyvében Elisabeth Kübler-Ross a haldoklás öt szakaszát azonosította. Pszichiáterként megfigyelte, hogy a haldokló betegek hasonló élményekről vagy szakaszokról számolnak be. Kübler-Ross munkája magára vonta a világ figyelmét, és örökre megváltoztatta a halálról és a haldoklásról való beszédmódot és gondolkodást. A homályos eufemizmusok világából vezette ki ennek az egyetemes tapasztalatnak az igazságát a napvilágra.

Évtizedekkel később az a megtiszteltetés ért, hogy az ő pártfogoltja és barátja lehettem, és közösen jegyeztünk egy kötetet, Élet-leckék: Az élet titkaira tanít bennünket a halállal és a haldoklással foglalkozó két szakember címen. A második közösen írt könyvünkben – On Grief and Grieving (A gyászról és a gyászolásról) –, amely Elisabeth utolsó munkája volt, a segítségemet kérte, hogy a haldoklásban megfigyelt szakaszokat alkalmazzuk azokra a hasonló szakaszokra, amelyeket a szerettüket gyászolóknál figyeltünk meg. A gyász öt szakasza a következő:

Tagadás: megdöbbenünk és nem hisszük el, hogy a veszteség megtörtént

Harag: amiatt, hogy valaki, akit szeretünk, már nincs jelen

Alkudozás: a sok „mi lett volna”, a megbánások

Depresszió: a veszteség miatti szomorúság

Elfogadás: a veszteség tényének tudomásulvétele

Ezt az öt szakaszt soha nem szántuk kötelező jellegűnek, és ez vonatkozik a haldoklásra és e könyv témájára, a gyászra is. Nem kínáltuk módszernek a zűrzavaros érzelmek elegáns csomagokba gyömöszölésére. A szakaszok nem előírnak, hanem leírnak. És csak egy általános folyamatot írnak le. Minden ember a maga egyedi módján gyászol. Ettől függetlenül a gyász folyamata valóban azokhoz a szakaszokhoz hasonlóan alakul, ahogy leírtuk, és aki átélte, általában felismeri őket. A könyv megjelenése óta eltelt években magam is megéltem egy jelentős veszteséget, és megerősíthetem, hogy az öt szakasz valóban azokat az érzéseket foglalja össze, amelyeket megtapasztalunk, miközben a szeretteink halálával vívódunk.

Kübler-Ross öt szakaszából az utolsó az elfogadás. Ezen a szinten vesszük tudomásul a veszteség tényét. Megállunk, és magunkba szívjuk a tagadhatatlan tényt, hogy akit szerettünk, már nincs. Ez a szakasz egyáltalán nem könnyű. Rettenetesen fájdalmas tud lenni, és az elfogadás korántsem jelenti, hogy rendben volna a veszteség, vagy hogy most már hivatalosan lezárult a gyász folyamata. Ettől függetlenül valami olyan véglegességet szokás feltételezni ezzel az ötödik szakasszal kapcsolatban, amire mi Elisabethtel soha nem gondoltunk. Az évek során rájöttem, hogy a gyógyulási folyamatnak van egy lényeges, hatodik szakasza is: az értelemé. Ez nem valami önkényes vagy kötelező lépés, mégis olyasmi, amit sokan maguktól is megtesznek, és a többiek is hasznosnak fogják találni.

Ebben a hatodik szakaszban tudatosítjuk, hogy ha a gyász a többségünk számára idővel veszít is intenzitásából, véget soha nem ér. De ha megengedjük magunknak, hogy teljesen beleereszkedjünk ebbe a lényeges és mélységes hatodik szakaszba – az értelemadásba –, akkor a gyászt valami mássá, gazdaggá és kiteljesítővé tudjuk alakítani.

Az értelem által a fájdalomnál többre találhatunk. Amikor meghal valaki, akit szerettünk, vagy valamilyen súlyos veszteséget élünk át – véget ér a házasságunk, megszűnik a cég, ahol dolgoztunk, természeti katasztrófában elpusztul az otthonunk –, többet szeretnénk, mint ennek a veszteségnek a rideg valóságát. Szeretnénk, ha értelme lenne. A veszteség sebez és megbéníthat. Évekig függhet a fejünk felett. De ha megtaláljuk egy veszteség értelmét, az megerősít, hogy találunk kiutat. Az értelem megtalálása segít megérteni a gyászt, ahogy az olvasó is látni fogja az itt következőkben olyan emberek történeteiből, akik átélték ezt a hatodik szakaszt.

Amikor olyan emberekkel dolgozom, akiknek meghalt valakijük, akit szerettek, gyakran látom, milyen kitartóan keresik az értelmét. Nem számít, hogy a halál hosszú, bénító betegség vagy baleset vagy más hirtelen, váratlan esemény következtében állt be. Gyakran merül fel a vágy, hogy találjunk benne valami értelmet.

Milyen ez az értelem? Bármilyen alakot felvehet, például érezhet valaki hálát a szeretteivel töltött időért, vagy megtalálhatja a megemlékezés és az emlékállítás módját, vagy felfoghatja, mennyire rövid és értékes az élet, és ezt ugródeszkának használhatja egy jelentősebb elmozduláshoz vagy változáshoz.

Akiknek sikerül értelmet találni, általában sokkal könnyebben élik meg a gyászt, mint azok, akik nem. Kevésbé valószínű, hogy elakadnak az öt szakasz valamelyikében. Akik viszont elakadnak, azoknál ez különféle módokon nyilvánulhat meg, többek között hirtelen súlygyarapodásban (vagy -veszteségben), drog- és alkoholfüggésben, kezelhetetlen haragban vagy új kapcsolat létrehozására, illetve megtartására való képtelenségben, abból a félelemből kiindulva, hogy újabb veszteséget élhetnek át. Ha valaki elakad, azt akár fel is emésztheti a vesztesége, élete fókuszává válhat, olyannyira, hogy minden más célt és irányt szem elől téveszt. Bár az ember nem vezetheti vissza minden baját és hibáját arra, hogy elakadt egy veszteség után, azért szinte mindig megvan a kapcsolat a kettő között.

A gyász rendkívül erőteljes érzés. Könnyű elakadni a fájdalomban, és keserűnek, dühösnek vagy depressziósnak maradni. A gyász elkapja a szívedet, és nem akarja szabadon engedni.

De ha akár a legértelmetlenebb veszteségben is értelmet tudsz találni, akkor nem pusztán az elakadást szünteted meg. Amikor a körülmények a lehető legrosszabbak, megtalálhatod magadban a legjobbat. Kiteljesedhetsz, megtalálhatod, hogyan élj jó és egy nap talán boldog életet, amit annak az embernek a tanítása és szeretete gazdagít, akit elvesztettél.

Ha a veszteségben értelmet keresünk, az mindannyiunkat más-más ösvényre vezet. Candy Lightner nagyszerű döntést hozott, amikor az 1980-as években megalapította az Anyák az Ittas Vezetés Ellen (MADD) nevű csoportot, miután a lányát, Carit elgázolta egy visszaeső ittas vezető. Bár Candy soha nem tudta megérteni, miért kellett a lányának meghalnia, a gyászának igazi értelmet adott egy olyan csoport létrehozása, amely mások életét mentette meg. Nyilván semmi nem érte meg azt az árat, hogy elvesztette a lányát, de mivel képes volt valami jót teremteni a halálából, úgy érezhette, hogy a lánya élete – és a sajátja is – értelmet nyert.

John Walsh azután indította el az America’ Most Wanted (Amerika legkeresettebb bűnözői) című tévéműsort, hogy a fiát, Adamot meggyilkolták. Hatalmas kihívás volt számára a küzdelem, hogy az utcákat megtisztítsák a bűnözőktől, és más gyerekeknek ne essen bántódása.

Walsh és Lightner gyászának országos szervezetek megalapítása adott értelmet. Általában nem teszünk ilyen jelentős lépéseket, de ez még nem akadálya annak, hogy értelmet teremtsünk. A legkisebb pillanatoknak is adhatunk értelmet, ha keressük, és törekszünk rá, hogy megteremtsük.

Marcy apjának a legkedvesebb tévés személyiségei között olyan nevek szerepeltek, mint Milton Berle, Danny Thomas és Morey Amsterdam. Mivel az apja elmesélte, hogy egyszer találkozott Danny Thomasszal, és ezt az emlékét nagy becsben tartotta, a halála után a lánya mindig rá gondolt, ahányszor Danny Thomasszal kapcsolatban látott vagy hallott valamit.

Egy nap éppen sorban állt a postán, hogy feladjon egy csomagot, és bélyeget vegyen hozzá.

– Milyen bélyeget szeretne? – kérdezte a postai alkalmazott.

– Értékjelzés nélkülit.

– Vannak zászlóink, virágaink és emlékbélyegeink. Szeretné látni őket?

„Mit számít – gondolta Marcy. – Mind ugyanarra való.” De úgy döntött, megnézi, mijük van. Előkerült egy halom különféle bélyeg, és Marcy hirtelen észrevette Danny Thomas arcképét. Eszébe jutott az apja, és több ívet is beszerzett a bélyegekből. Nem keretezte be őket, nem csinált velük semmi különöset. Csak használja őket. Azóta ahányszor felad egy levelet és a bélyegért nyúl, meglátja Danny Thomast, és elmosolyodik. Ezekben a titkos pillanatokban felidéződik az apja emléke, és vigaszt nyújt. Marcynak nincs is szüksége többre, mint a felvillanó kedves emlékre, hogy az apja élete üzenjen neki.

A gyászolók a velük való munkám során gyakran kérdezték: „Miben próbáljak értelemre találni? A halálban? A veszteségben? Az eseményben? Annak az életében, akit szerettem? Vagy a saját életemben próbáljak értelmet találni a veszteség után?”

A válaszom: igen, igen, igen, igen és igen. Mindegyikben találhatsz értelmet, ami mélyebb kérdésekhez és mélyebb válaszokhoz vezethet. Lehet, hogy abban találsz értelemre, hogy kialakítasz valami szertartást, ami emlékeztet a szeretted életére, vagy valamilyen felajánlást teszel, amivel emléket állítasz neki. Vagy a szeretted halála miatt elmélyíted a kapcsolatod azokkal, akik még veled vannak, vagy megkeresel olyanokat, akiktől korábban eltávolodtál. Vagy érzékenyebbé válsz az élet szépségei iránt, amelyeket élvezhetünk, amíg a földön élünk.

Deirdre férje két évvel az általa elmesélt események előtt halt meg, és még akkor is intenzíven hiányzott neki. Nagyon szoros, szeretetteljes házasság volt az övék, és a veszteség hatalmas űrt hagyott Deirdre életében. Az apja egy hónappal Deirdre férje halála előtt vesztette el a bátyját. Összekötötte őket a gyász. – Tudtam, mit érez apám – mesélte Deirdre. – Szerette a bátyját. Megértettem.

Deirdre és a családja Hawaiin lakott, és aznap, amiről a története szólt, épp egy táborhelyen gyűltek össze Pearl Harbor közelében, hogy megnézzenek egy kenuversenyt, amelyre az unokahúga is benevezett. Pár perccel a kezdés időpontja előtt nukleáris figyelmeztető sziréna hangja hasított a reggeli levegőbe. Ezzel egy időben Deirdre telefonján is megjelent egy üzenet: Figyelem. Rakétatámadás. Ez nem próba.

– A pavilon alól, ahol az edzők találkoztak, előjött egy csoport – mesélte Deirdre. – A hangosbeszélőn bejelentették: „Semmi gond, senkinek nem lesz baja, menjetek haza biztonságban, és figyeljetek, hogy mindenkinek jusson hely egy autóban.” – Aztán így folytatta: – Apám, az öcsém, a nagybátyám és a család többi tagja kezdte szétszedni a sátrakat. Elindultam a kocsihoz, hogy elhozzam apámnak a köteleket, és mire visszajöttem, senki sem volt már ott, még anyám sem.

– Szia – mondtam. – Hol van anya? – Aztán megláttam, beült a kocsijába. Ő is rohant haza. Odamentem apámhoz, ő volt az egyetlen, aki még nem indult el. Nem látszott, hogy nagyon sietne, úgyhogy megkérdeztem tőle: – Minden rendben?

Miért indult el mindenki más csak úgy? Miért nem vártak meg, hogy elköszönjünk? Nagyon fura volt. Ha most mind meghalunk, miért ne lehetnénk együtt azokkal, akiket szeretünk, amikor megtörténik? Ha tényleg rakétatámadás közeledik, akkor úgyis mindenki meghal ott, a kocsijában, akárhogy igyekszik gyorsan hazajutni. Senki nem mondta, hogy szeretlek, vagy remélem, még találkozunk. Senki nem idézett semmilyen emléket. Pedig összetartó család vagyunk. Általában.

Érdekesnek találtam, hogy mindenki mással ellentétben mi ketten apámmal nem éreztük szükségét, hogy elrohanjunk. Elhatároztuk, hogy együtt maradunk a fennmaradó időre. Ebben a rémisztő várakozásban elképesztő beszélgetést folytattunk, és megköszöntem, hogy ő az apám. Ő is megköszönte, hogy a lánya vagyok. Arról beszélgettünk, mit szeretünk legjobban az életben.

Pszichológusként próbáltam elemezni, miért maradtunk ott ketten apával abban a hiszemben, hogy életünk utolsó pillanatait töltjük, miközben a családból mindenki más elmenekült. Azt hiszem, azért, mert azoknak a halála, akik olyan közel álltak hozzánk, megtanított az élet értékére. Ha csak öt-tíz percünk maradt hátra, nem akartuk elfecsérelni.

A riasztás vaklármának bizonyult, de nekem nagyon tetszik, hogy mi apával eldöntöttük: ami még az életünkből hátravan, abból valami értelmeset hozunk ki. Egyikünk sem tudja, meddig él. Öt perc, öt év vagy ötven év. Nincs efölött hatalmunk, de afölött van, hogy hogyan akarjuk eltölteni a hátralevő időt.

Végül is annak van értelme, ha rájövünk, hogyan őrizhetjük meg a szeretetünket valaki iránt a halála után, miközben a saját életünket folytatjuk. Ez nem azt jelenti, hogy már nem hiányzik, akit szerettünk, de azt igen, hogy magasabb szinten tapasztaljuk meg, milyen értékes az élet, ahogy Deirdrével is történt. Bármikor is ér véget az élet – pár nap múlva vagy késő öregkorban –, ritkán gondoljuk úgy, hogy elég hosszú. Ezért meg kell próbálnunk mindennap értékelni és a lehető legteljesebben megélni. Így leszünk leginkább méltók azokhoz, akiknek a halálát gyászoljuk.

Íme néhány gondolat, ami segíthet ezt a fajta értelmet megérteni:

1. Valaminek az értelme relatív és személyes.

2. Hogy értelme legyen, ahhoz idő kell. Lehet, hogy a veszteség után akár hónapokig vagy évekig nem találod meg.

3. Az értelemnek nem feltétele a megértés. Nem szükséges megérteni, miért halt meg valaki, ahhoz, hogy értelmet találjunk a gyászban.

4. Ha megtaláltad is az értelmét, akkor sem fogod úgy érezni, hogy megérte azt az árat, amit a veszteséggel fizettél.

5. A veszteséged nem vizsga, nem lecke, nem olyasmi, amit átadhatsz, nem ajándék vagy áldás. A veszteség egyszerűen az, ami az életedben történik. Az értelme az, amit tudatosan előidézel.

6. Csak te magad találhatod meg, hogy számodra mi az értelme.

7. Az értelmes kapcsolódások meggyógyítják a fájdalmas emlékeket.

Mire ezt a könyvet írni kezdtem, évtizedeket töltöttem írással, tanítással és gyászolókkal való munkával. Az ötvenes éveim közepén jártam, és úgy tekintettem magamra, mint aki mélyen ismeri a gyászt, nemcsak szakmai szempontból, hanem a magánéletemből is. Az ember ebben az életkorban már így vagy úgy megtapasztalta a gyászt. Mindkét szülőm meghalt, és egy unokaöcsém is, akit testvéremként szerettem. De sem a magánéletemben, sem gyászszakértőként a szakmai életemben nem volt semmi, ami felkészített volna arra a veszteségre, amelyet akkor éltem át, amikor ebbe a könyvbe kezdtem – a huszonegy éves fiam váratlan halálára. Ez akkora megrázkódtatás volt, hogy hiába segítettem annyi éven át másoknak feldolgozni a gyászukat, nem tudtam, létezik-e bármi, ami nekem is segítene feldolgozni a sajátomat. És bár tisztában voltam vele, hogy a gyászból való gyógyulás egyik kulcsa, ha megtalálom az értelmét, nem tudtam, képes leszek-e bárhogyan értelmet találni ebben a veszteségben. Mint annyi más gyászoló, én is úgy éreztem, hogy az én fájdalmam túl nagy ahhoz, hogy meggyógyuljon.

2000-ben örökbe fogadtam két csodálatos fiút Los Angeles megye nevelőszülői rendszerén keresztül. David négyéves volt, a bátyja, Richard öt. Addigra már öt különböző nevelőotthont jártak meg, és túl voltak egy meghiúsult örökbeadáson is. A családtörténetükben szereplő addikció megnehezítette az állandó elhelyezésüket, és az is, hogy Davidnek születésekor kábítószer volt a szervezetében. Amikor erről értesültem, féltem, hogy olyan baj lehet vele, amin nem lehet segíteni. De elég volt ennek a két kisfiúnak a szemébe néznem, hogy tudjam, a szeretet mindent legyőz. Az örökbefogadás megtörtént, és az elkövetkező években úgy tűnt, a szeretetbe vetett hitem igazolódik. David és Richard elképesztő fordulatot ért el, és csodálatos gyerekek lettek.

Sajnos Davidet kamaszkorában újra kísérteni kezdte az első éveiben átélt trauma. Nagyjából tizenhét éves korában kísérletezni kezdett a droggal. Szerencsére hamarosan hozzám fordult, és elmondta, hogy függő és segítségre van szüksége. A következő években az életünket kitöltötte a rehabilitáció és a „tizenkét lépés” program. Húszéves korára David józan életet élt egy csodálatos nővel, egy frissen végzett szociális munkással szerelemben, és elkezdte az első évet az egyetemen. David komolyan érdeklődött az orvosi karrier iránt, de nem tudott dűlőre jutni, pontosan milyen pálya is legyen ez – de az is felmerült, hogy inkább valami egészen mással kellene foglalkoznia. Én mégis bizakodtam. Pár nappal a huszonegyedik születésnapja után azonban valami triviális hibát követett el a kapcsolatában, és a barátnője szakított vele. David ekkor összetalálkozott egy barátjával a rehabról, aki szintén nehéz időket élt, és újra a droghoz nyúltak. A barátja túlélte. David meghalt.

Én épp az ország túlsó végén jártam, egy előadás-sorozatot tartottam, amikor Richard zokogva hívott, hogy az öccse meghalt. Az utána következő hónapokban lesújtott a gyász. Szerencsére körülvettek a családtagok és a barátok, akik nem a gyászszakértőt látták bennem, hanem az apát, akinek el kellett temetnie a fiát.

A David elvesztését követő napokban olyan elképesztő emberek töltöttek velem rengeteg órát, mint a partnerem, Paul Denniston, és a spirituális vezetőm, Marianne Williamson, a fiaim egyik keresztanyja: meghallgattak, beszélgettek velem, próbáltak minden lehető módon segíteni. Dianne Gray barátom, aki akkoriban az Elisabeth Kübler-Ross Alapítványt vezette és maga is gyászoló szülő, a következőt mondta: – Tudom, hogy most fuldokolsz. Egy darabig még tovább fogsz süllyedni, de aztán eljutsz egy pontra, amikor leérsz az aljára. Akkor el kell majd döntened valamit. Ott maradsz, vagy elrugaszkodsz és újrakezded?

Ezt igaznak éreztem. Tudtam, hogy abban a pillanatban az óceán legmélyén vagyok, és azt is, hogy egy darabig még muszáj lesz ott maradnom. Nem álltam még készen, hogy felmerüljek a felszínre. De már akkor éreztem, hogy életben akarok maradni, nemcsak a megmaradt fiam kedvéért, hanem önmagamért is. Nem voltam hajlandó hagyni, hogy David halála értelmetlen legyen, vagy hogy az életem legyen az. Fogalmam sem volt, mit tehetnék, hogy valami értelmet facsarjak ki ebből a rettenetes időszakból. Egyelőre annyira tellett az erőmből, hogy végigmentem Kübler-Ross szakaszain, és hagytam, hogy olyan lassan teljesüljenek ki, ahogy szükségem van rá. De tudtam, hogy nem tudnék és nem is fogok megállni az elfogadásnál. Valaminek még lennie kell.

Eleinte semmi vigaszt nem találtam a fiammal kapcsolatos emlékekben. Akkoriban rengeteg harag élt bennem, haragudtam a világra, Istenre és Davidre is. De ahhoz, hogy továbblépjek, tudtam, hogy értelmet kell adnom a gyásznak, amit átélek. Mély bánatomban arra az idézetre gondoltam, amit az előadásaimon is elmondok: a gyász ebben az életben választás kérdése. Igen, ez igaz. Nem muszáj megtapasztalnod a gyászt, de csak úgy tudod kiküszöbölni, ha a szeretetet is kiküszöbölöd. A szeretet és a gyász elválaszthatatlanul összefonódik.

Ahogy Erich Fromm mondja: „Ha mindenáron el akarjuk határolni magunkat a gyásztól, azt csak a teljes távolságtartás árán tehetjük meg, ami kizárja a boldogság megtapasztalásának képességét.”

A szeretet és a gyász együtt jár. Ha szeretsz valakit, egyszer megismered a bánatot. Rájöttem, hogy csak akkor úszhattam volna meg a David elvesztésével járó fájdalmat, ha soha nem ismerem és nem szeretem meg. Az mekkora veszteség lett volna. Abban a pillanatban, amikor ezt igazán kezdtem felfogni, hálát éreztem, amiért a fiam belépett az életembe, és hálát azokért az évekért, amiket vele tölthettem. Egyáltalán nem volt elég, de felmérhetetlenül megváltoztatta és kiteljesítette az életemet. Akkor tudtam végre valami értelmet találni a gyászomban.

Ahogy telik az idő, egyre mélyebb értelmet találok David életében és a halálában is, amint az itt következő fejezetekben leírom. Az a szeretet az értelme, amit a fiam iránt érzek. Az az értelme, hogy tudatosítom, milyen ajándékokat kaptam tőle. Az az értelme, hogy próbálok másokat visszatartani attól, hogy ugyanaz ölje meg őket, mint Davidet. A gyász értelme mindannyiunk számára annak a szeretetnek a tükröződése, amit az iránt érzünk, akit elvesztettünk. Az értelme a gyász hatodik szakasza, az a szakasz, ahol általában a gyógyulás lakik.

A fiam halálát követő időszakban nem voltam benne biztos, tudok-e még valaha írni, előadni, vagy akár akarok-e élni. Hat hétre minden felkérést visszamondtam. De aztán úgy éreztem, újra dolgoznom kell. Segítenem kell, ahol lehet, és tovább mozdítanom a fájdalmamat. Bármilyen elviselhetetlen volt is a fiam halála, a pusztító veszteség ellenére élni akartam. Tudtam, hogy David is azt szeretné, ha teljes életet élnék.

E könyv megírása részben az életbe visszavezető út volt. Amikor belefogtam, még nem voltam benne biztos, hogy elhiszem a saját szavaimat, hogy értelmet lehet adni a sorsfordító veszteségnek. Olyan mély fájdalmat éreztem, hogy nem tudtam, lehet-e még bárminek is értelme egy ilyen lesújtó veszteség után. De kiderült, hogy amikor azt kutattam, milyen értelmet adhatnék a pusztító veszteségnek, felfedeztem, hogy ez az értelem nemcsak lehetséges, hanem szükséges is. Remélem, hogy az Értelem a veszteségben segítséget kínál mindenki számára, aki azzal kínlódik, hogyan élje túl valaki halálát. Remélem, hogy a könyvem elolvasása ugyanolyan gyógyítóan hat másokra, ahogy a megírása rám hatott.

ELSŐ RÉSZ

Minden veszteségnek van értelme

ELSŐ FEJEZET
Mi az értelme?

„A madarak énekelnek a vihar után: miért ne engedhetné meg magának az ember is, hogy boldog legyen a napsütésben, ami még maradt számára?”

ROSE KENNEDY

Mentorom és szerzőtársam, Elisabeth Kübler-Ross 1975-ben azt mondta: „A halál nem szükségképpen katasztrofális, pusztító dolog: sőt, a kultúra és az élet legkonstruktívabb, legpozitívabb és legkreatívabb elemei közé tartozik.” Az emberek többsége ezt nem így érzékeli.

Az egyik előadásomon megkérdeztem a hallgatóságot: „Ki volt jelen a szerette mellett az utolsó pillanatánál?” Többen is jelentkeztek. Kiválasztottam egy férfit, és megkérdeztem, mit tapasztalt. Azt felelte, az apja halála egész élete legtraumatikusabb élménye volt, és még most is a hatása alatt áll. A következő jelentkező az mondta: „Az én apám is meghalt. Az a pillanat volt a legjelentősebb élmény, amit a családunk közösen átélt.”

Mindkét férfi az apját vesztette el, akit szeretett, és mindketten mélyen meggyászolták. Az egyikük mégis úgy élte meg a halált, mint valami jelentős dolgot, és előrelépett, a másik viszont nem talált értelmet az élményben, csak traumát.

Alapvetően ugyanúgy halunk meg, mégis az egyik család jelentősnek látja azt, amit a másik traumatikusnak. A gyász a veszteséggel járó tapasztalatot és természetes érzéseket jelenti. Van traumatikus halál, amikor a szeretett személy testi szenvedésével, egészségügyi beavatkozásaival, halála hirtelen voltával – például öngyilkosság vagy gyilkosság, autóbaleset, természeti katasztrófa vagy más csapás esetén –, erőszakkal és sok más tényezővel szembesülünk, amelyek a veszteségünk tapasztalatát alakítják. A traumában mindig van gyász is, de nem minden gyász traumatikus.

Számos tényező befolyásolja, hogyan éljük meg a halált és a gyászt: ilyen az életkor (a sajátunk és a halottunké), az, hogy a halálra lehetett-e számítani, és hogy hogyan halt meg az illető. Az is sok tényezőn múlik, hogyan lépünk tovább – ha tudunk. Aki a halált szentnek látja, megtalálta az értelmét is. Akik belesüppednek a gyász végeérhetetlennek tűnő küzdelmébe, a halált teljesen értelmetlennek látják. De nem kell, hogy így legyen, még akkor sem, ha a veszteség és a szenvedés legrettenetesebb fajtájával állunk szemben. Viktor Frankl korszakalkotó munkája, a Mégis mondj igent az életre! világítótorony azok számára, akik nem tudják, hogyan támadhat a tragédiának értelme. Frankl meglátásai azokból az évekből merítenek, amelyeket a náci koncentrációs táborokban élt át. Mindannyiunkban megvan a képesség, írja, hogy eldöntsük, hogyan válaszolunk a legrettenetesebb körülményekre. „Mindannyian, akik a koncentrációs tábort átéltük, tudnánk olyan emberekről mesélni, akik a felvonulási téren áthaladva vagy a barakkokat járva hol jó szóval biztattak, hol az utolsó harapás kenyerüket adták másnak. S lehettek ők bármily kevesen is, elegendő bizonyítékot szolgáltattak arra nézvést, hogy a koncentrációs táborban az embertől mindent el lehet venni, csak egyet nem: az emberi szabadságnak azt az utolsó maradékát, hogy az adott körülményekhez így vagy úgy viszonyuljon.” Frankl azt sugallja, hogy ha egy reménytelen, megváltoztathatatlan helyzettel szembesülünk, „arra kényszerülünk, hogy mi magunk változzunk meg”.{1} Amikor meghoztuk ezt a döntést, akkor a tragédiát átfordíthatjuk a kiteljesedésbe.

Frankl munkája fényt derít a szenvedésre – arra, hogy az élet legnehezebb pillanataiból elképesztő ellenálló képesség, bátorság és kreativitás fakadhat. Beszéltem erről egy anyának, akinek a gyereke halt meg. „Nem érdekel engem Frankl – válaszolta. – Ő életben maradt. A szenvedése egy új élet kezdetével ért véget, az enyém pedig a halállal. Nincs ennek semmiféle értelme.”

Bár azt hiszem, hogy az életünkben örökre megvan a lehetőség, hogy értelmet adjunk neki, azt is megértem, hogy határt lépnék át, ha mindenáron sürgetném, hogy az asszony ezt elfogadja. Korai volt még, hogy bármi fényt lásson a fájdalmában. De eljön egy pont, amikor már elvégezte a gyászmunkát, és véget akar vetni a fájdalomnak. Amikor túl sok lesz a sóvárgás. Az üresség túlzottan fojtogató. Nem azt mondom, hogy ne kötődjön olyan erősen a szerettéhez, csak a kötődéshez kapcsolódó szenvedésen enyhítsen. Abban a fájdalomban, abban a megnyílásban elkezdheti felfedezni, hogyan tudna neki értelmet adni.

A gyászoló elme nem talál reményt a veszteség után. De amikor újra készen állunk a reményre, meg is tudjuk találni. A rossz napoknak nem kell örökre kitartaniuk. Ami nem jelenti, hogy a gyászunk idővel csökkenne. Azt jelenti, hogy nekünk kell felnőnünk. Ahogy mondani szokás: „Ha nincs mocsár, nincs lótusz.” A legszebb virág a mocsárban nyílik. A legrosszabb pillanataink a legszebb pillanataink magvait hordozhatják. Hihetetlen erejük van, hogy átalakítsanak.

Egy évtizeddel azután, hogy Elisabeth Kübler-Ross kijelentette, hogy a veszteségnek és a halálnak pozitív tartalma lehet, Christopher Davis pszichológus és a kollégái írtak egy cikket az Amerikai Pszichológusok Egyesületének lapjába, a Journal of Personality and Social Psychologybe, és arra jutottak, hogy az értelem bármiféle megértése hasznosabb, mint ha nincs, és úgy tűnik, hogy a tartalma nem is számít. Van, aki a túlvilági életben találja meg a gyász értelmét. Mások a szeretteik emlékében. Megint mások abban, hogy egyszerűen jelen tudnak lenni a szeretteik utolsó óráiban. A fájdalom, a halál és a veszteség soha nem jó érzés, de elkerülhetetlenek az életünkben. Mégis az a helyzet, hogy a poszttraumás gyarapodás gyakoribb, mint a poszttraumás stressz. Ez megfelel annak, amit magam is tapasztaltam a gyászolókkal és a haldoklókkal végzett munkámban a palliatív gondozásban és a hospice-ban. Bárhol találja meg az ember az értelmet, az számít és gyógyít.

Korai veszteség

Ha megkérdezik, mivel foglalkozom, elhallgatok. Mondjam azt, hogy könyveket írok a halálról és a gyászról, és világszerte előadásokat tartok róla? Vagy hogy évtizedek óta dolgozom palliatív gondozásban és hospice-ban? Hogy bioetikából van diplomám, és abban segítek az embereknek, hogy eldöntsék, mikor lehet elegük az egészségügyi ellátásból, és mikor kell elkezdeni a hospice-on és a palliatív kezelésen gondolkodni? Elmagyarázzam, hogy szakértőként rendőrségi tartalékos tiszt vagyok egy traumacsapatban, és a Vöröskereszt katasztrófacsapatának is tagja vagyok? Vagy hogy pilótaengedélyt szereztem, és kétszer is részt vettem olyanok segítésében, akiknek a szerettei repülőszerencsétlenség áldozatai voltak? A mentorommal, Elisabeth Kübler-Ross-szal ellentétben, aki főként kórházi környezetben foglalkozott a halállal, én modern tanatológusnak tanultam. Más szóval a halállal nemcsak kórházban és hospice-ban foglalkozom, hanem bűnügyi helyszíneken és repülőszerencsétlenségek színhelyein is. Követem a gyászt, ahová vezet, ami általában a halál és a haldoklás színtereit jelenti, de elvezethet a váláshoz és más veszteségekhez is.

A tevékenységeim és tagságaim listája talán valami furcsa, zavaros egyvelegnek hangzik. De az az igazság, hogy ha mindezen dolgok hibridje vagyok is, a háttérben van egy téma, ami összeköti őket. Ha visszatekintek, miért járom ezt a szokatlan utat, azt látom, hogy nem voltak véletlenszerűek a pályaválasztásom lépései. A sorsom, hogy az legyek, aki lettem, pár nap alatt dőlt el, még tizenhárom éves koromban.

Anyám szinte egész gyerekkoromban egészségügyi problémákkal küzdött. 1972 szilveszterén bementem a hálószobájába, megcsókoltam, és azt mondtam neki: – Anya, 1973-ban jobban leszel. – Pár napon belül súlyos veseelégtelenség lépett fel nála, és a helyi kórházunkból átszállították New Orleansba, egy nagyobb és jobban felszerelt kórházba.

Az intenzív osztályra fektették, ahol a hozzátartozóknak kétóránként engedélyeztek tízperces látogatásokat. Apámmal az időnk nagy részét a kórház előcsarnokában töltöttük, és vártunk a rövid, értékes látogatásokra, reménykedtünk valami jelben, hogy anya jobban lesz, és hazavihetjük. Mivel apámnak nem volt pénze szállodára, ott is aludtunk abban a váróteremben.

Nem sok minden volt a kórház közelében, sem bevásárlóközpont, sem üzlet, semmi látnivaló. Valójában egyetlen dolog volt a közelben: az utca túlsó oldalán a szálloda, ahol nem volt pénzünk megszállni. De nagy úr az unalom. Mivel a kórház közelében kellett maradnunk, és a szálloda legalább környezetváltozást jelentett, több órát ott is elüldögéltünk a hallban. Ez volt az élet: anya a kórházban, mi pedig kórházi és szállodai előcsarnokokban ücsörögtünk.

Egy nap, amikor épp a szállodában voltunk, hirtelen tülekedés támadt, és valaki elkiáltotta magát: – Tűz van! – Mindenki rohant kifelé, mivel a tizennyolcadik emeleten tűz ütött ki. A lángok az erkélyen is megjelentek, és hamarosan megérkeztek a tűzoltók és a rendőrség. Aztán valami elgondolhatatlan történt. Miközben a tűzoltók kapaszkodtak a létrákon, hogy oltsák a tüzet, lövöldözés tört ki. Nem puszta tűz volt – tömegmészárlás. Aki a tüzet gyújtotta, már az épület tetejéről lőtt az emberekre.

A rendőrök másodperceken belül mindent körülvettek, az emberek fedezékbe rohantak a szomszédos épületekbe. Ijesztő volt egy gyerek számára, aki már napok óta a kórházban ült és egy másik rémisztő dologgal nézett farkasszemet: az anyja súlyos betegségével. Az ostrom tizenhárom órán át tartott, és hét halálos áldozatot követelt, köztük három rendőr életét. Ma az Egyesült Államok első tömeglövöldözései között tartják számon. A YouTube-on is meg lehet találni, az 1973-as New Orleans-i orvlövészre keresve.

A következő két napban anyám végleg elhallgatott, és tudtam, hogy egyre betegebb. De már a látogatása is kihívás volt, mivel a szabály szerint a hozzátartozónak legalább tizennégy évesnek kellett lennie, én pedig csak tizenhárom voltam. Bár az ápolónők többsége szemet hunyt a dolog fölött, és beengedett a szobájába, volt, aki nem hagyta. Az egyik ápolónő egyenesen azt mondta, jöjjek vissza, ha tizennégy lettem!

Három nappal a lövöldözés után megmondták apának meg nekem, hogy anyának nincs sok hátra, és másnap sajnos a „szabály-az-szabály” ápolónő volt szolgálatban. Nem volt hajlandó beengedni anyámhoz, sem a kétóránként tízperces előíráson enyhíteni. Ezért anyám egyedül halt meg még aznap. Akkoriban így történtek a dolgok. A családoknak, különösen a gyerekeknek gyakran nem engedték meg, hogy ott legyenek egy beteg mellett az utolsó pillanataiban. Ha mégis jelen lehettek, az csak a gondozók könyörületén múlott.

Annak a fájdalmas napnak a végén életemben először ültem repülőn. Apámmal Bostonba repültünk anyám temetését intézni. Mivel a pilóták tudták, hogy akkor vesztettem el az anyámat, egy kis örömöt akartak szerezni egy szomorú gyereknek. Jószándékú gesztussal meghívtak a pilótafülkébe, hogy „segítsek” vezetni a gépet. Bár a kapitány azt mondta, hogy én vezetem, igazából természetesen nem volt uralmam a gép fölött, de mivel gyerek voltam, elhittem, és halálra rémültem. Emlékszem, kinéztem a pilótafülkéből, elveszettnek és letaglózottnak éreztem magam, és arra gondoltam, hogy hibázni fogok, és lezuhan miattam a gép. Szerencsére mind a száznegyvennyolc utas épségben túlélte az első „szólómat”.

Most már látom, hogy mindaz, amit a szakmai életemben csinálok – hogy orvosi környezetben a halállal dolgozom, életvégi etikával foglalkozom, szakértőként rendőrségi tartalékos tiszt lettem, és légikatasztrófáknál együttműködöm a Vöröskereszttel –, csupa kísérlet arra, hogy legalább részben visszanyerjem a világ fölötti uralmamat, amiről úgy éreztem, elvesztettem, amikor anyám meghalt. És e döntések által olyan gyógyító folyamatra találtam, amely értelmet adott a saját életemnek, és lehetőséget kínált, hogy a tudásomat mások segítésére fordítsam. Olyasvalaki lett belőlem, aki tudott volna segíteni annak a fiúnak, aki akkor olyan nagy kétségbeesést élt át. A pályám élő bizonyítéka annak, hogy azt tanítjuk, amit nekünk kell megtanulnunk.

De a történet nem itt ér véget.

New Orleans a mai napig nagyon sokat jelent nekem, mivel anyám ott halt meg. Sokszor jártam ott azóta, és egyik-másik utam során megálltam a kórház előtt, ahol meghalt, és átnéztem az utca túloldalára, a Howard Johnson szállodára, ahol apámmal annyit időztünk a látogatások között. 2005-ben a kórházat megrongálta a Katrina hurrikán, és úgy ítélték meg, hogy túl sok kár keletkezett benne és túlzottan régi ahhoz, hogy újjáépítsék. Tervbe vették, hogy lebontják, és egy modern kórházat építenek helyette a közelben.

2015-ben egyéves előadókörútra indultam az Egyesült Államokba, az Egyesült Királyságba és Ausztráliába. A városokat és a helyszíneket az előadásokat szervező társaság választotta ki, amelyik az amerikai körutat intézte, és nem lepett meg, hogy New Orleansban is elő kell adnom. A szállást előzékenyen mindig abban a szállodában foglalják, ahol az előadást is tartom. Ahogy végignéztem a New Orleans-i útvonalamat, láttam, hogy a Holiday Inn Superdome Hotelben fogok előadni. Amikor meggugliztam a szálloda címét, döbbenten vettem észre, hogy ez az, ahol évtizedekkel korábban a tűz és az orvlövésztámadás történt. Jelentősen felújították, és új nevet kapott, de ugyanaz a hely.

Amikor a szervezőknek elmeséltem a történetet, azt mondták: – Szívesen átfoglaljuk egy másik helyszínre. Nem szeretnénk, ha kellemetlenül érezné magát.

– Nem – feleltem. – Azt hiszem, itt ér körbe és kap értelmet a történet. – Eldöntöttem, hogy pontosan ott kell megszállnom. A gyógyulás nem azt jelenti, hogy a veszteség nem történt meg. Azt jelenti, hogy már nincs hatalma felettünk.

Ahogy közelgett az időpont, a múltam egyre több figyelmemre tartott igényt. Azon tűnődtem, mit építettek a régi kórház helyére, ahol anyám meghalt. Egy gyors internetes keresésből megtudtam, hogy bár az új kórházat nemsokára megnyitják, a régi még mindig áll.

Szerettem volna látni, úgyhogy felhívtam a kórház-igazgatóságot New Orleansban. Valaki a vezetőségből közölte velem, hogy a kórház valóban ott van még, de bontásra ítélték, és nem lehet bemenni. Elmeséltem neki a történetemet, és azt kérdeztem: – Nincs valami mód rá, hogy bejussak a bezárt kórházba?

– Nincs – felelte a nő gyorsan. – A Katrina miatt penész lehet bent, és nem biztonságos.

– És felügyelettel, sisakban, maszkban?

– Nem hinném.

– Értem – mondtam. – De azért esetleg megkérdezné a kedvemért? Nagyon sokat jelentene.

Egy óra múlva visszahívott. – Nem tudom, mi hatott, a története, vagy hogy ismerik a munkásságát, de azt mondták, rendben. A kórházi rendszer biztonsági vezetője várni fogja vasárnap, az előadása előtti nap, és elkíséri az előcsarnokba. De csak az előcsarnokot nézheti meg.

Hirtelen újra tizenhárom éves lettem. A sors iróniája, gondoltam, hogy ennyi évvel később is csak az előcsarnokig mehetek. Felnőtt fejjel legalább értem, miért.

Amikor vasárnap délután megérkeztem a kórházhoz, meglepett a biztonsági igazgató figyelmessége. – Ahogy meghallottam a történetét – mondta –, egy kis kutatásba kezdtem a régi kollégákkal. Az intenzív szoba, ahol az édesanyjának feküdnie kellett, a hatodikon van. Szeretne elmenni oda?

– Igen, mindenképpen.

– Az épület áramellátása minimális, a lift nem működik – mondta. – De felsétálhatunk a tizedikre, átvághatunk az épületek közt, aztán le a hatodikra.

Mire észbe kaptam, már a régi kórház tizedik emeletén voltunk. A mennyezet csempéi a padlón, a fejünk fölött kimozdult foglalatok lengtek, az elhagyott kórtermek üresek, már mindent – ágyakat, felszerelést, székeket – elszállítottak belőlük.

Ahogy lementünk a kilencedik emeletre, elhagyott nővérpultok és további üres termek mellett haladtunk el, és önkéntelenül is arra a sok emberre gondoltam, aki megfordult ebben az épületben. Végül leértünk a hatodik emeleti intenzív osztályra. Lehet, hogy sok minden más megváltozott, de az intenzív bejáratának kettős ajtaja ugyanaz volt, felismertem.

A biztonsági igazgatóhoz fordultam, és azt mondtam: – Ez volt az a dupla ajtó, ahol nem engedtek be.

– Most bemehet – felelte. – Tessék.

Miközben az ajtót nyitottam, odafordultam az igazgatóhoz: – Anyám ágya balról a második volt. – Amikor beléptem az osztályra, arrafelé néztem, ahol anyám ágya állt. Közvetlenül fölötte zölden villogott egy nővérhívó lámpa. Megdermedtem. Négy emeleten át jöttünk el kórtermek mellett, és sehol nem láttam villogó nővérhívót.

A szkeptikus agyam azt mondta, egy véletlenszerűen égve maradt lámpa egy elhagyatott épületben. Vagy talán a rendőrfőnök kapcsolta fel, mert tudta, hol halt meg anyám? Azonnal rájöttem, hogy ez mennyire elrugaszkodott gondolat. Honnan tudhatná a rendőrfőnök, hogy ez volt az a kórterem, ahol anyám meghalt? Nem is mondtam meg a teljes nevét, és még ha megmondtam is volna, évtizedekkel korábbi jegyzőkönyveket kellett volna előhúznia egy elhagyatott kórházban. Az orvosi adatokat általában hét év után megsemmisítik.

Mit jelentett ez a zöld lámpa? Gyakran beszélünk „értelemadásról”. Az élet a jelentés rétegeit kínálja nekünk. Arra következtetünk belőlük, amire akarunk. Milyen értelmet tulajdonítottam ennek a zöld fénynek? Milyen értelme volt önmagában? A zöld fény gyakran azt jelenti, be szabad menni. És abban a pillanatban azt jelentette, hogy végre bemehettem arra a helyre, ahol anyám meghalt. De a zöld fény, amit az orvosi rendelőkben használnak, gyakran mást jelent. Amint egy beteget behoznak a vizsgálóba, az ajtón kívül a zöld lámpa azt jelenti, hogy egy beteg várja, hogy megnézze az orvos. Vajon a zöld fény azt mondta nekem, hogy anyám várja, hogy megnézzem? Tudhatta valahogyan, hogy jövök, és jelezni akarta, hogy ott van? Ha ez a hely ilyen nagy erőközpont az én számomra, lehet, hogy az ő számára is az?

Ahogy a kórteremben álltam, Louise Hay barátnőmre gondoltam, aki azt mondta egyszer: „A film közepén érkezünk, és a film közepén távozunk.” Ezt be is vettük You Can Heal Your Heart (Meg tudod gyógyítani a szívedet) című kötetünkbe. Véges időnk van ezen a földön. A fiúból, aki nem értette, miért kell az anyjának meghalnia, felnőtt férfivá értem, és meggyógyultam. Az a tizenhárom éves fiú soha nem tudta volna elképzelni, hogy egy nap ugyanezen a helyen fog állni, ahol negyvenkét évvel korábban az anyja utolsót lélegzett. Nagyjából ugyanannyi idős voltam, mint az anyám a halálakor, és attól, hogy ott lehetek, végre egésznek éreztem magam. Már nem áldozat voltam, nem legyőzött, hanem én győztem le a veszteségemet. Több szeretettel, mint fájdalommal emlékezhettem anyámra. Fontos értelme lett, hogy tudom: a veszteségemnek köszönhetően olyan hivatást választottam, amelyben másoknak segíthetek, hogy túléljék életük legnehezebb pillanatait.

Értelemadás

Gail Bowden fia, Branden nyitott gerinccel született. Katétert kellett használni az anyagcseréjéhez, a lábán merevítőt hordott, és kerekesszékkel közlekedett. De Gail elhatározta, hogy igazi életet ad neki. Gailnek hála Branden boldogan nőtt fel. Szerette a sárga színt, és kedvelte az autókat, különösen a sárga bogárhátú Volkswageneket. Hamarosan kiterjedt játékautó-gyűjteményre tett szert.

Amikor tizenhét éves lett, Gail egy nap bement hozzá a szobába, és azt tapasztalta, hogy a fia nem reagál semmire. Bevitték a kórházba, és az orvos közölte Gaillel a szívszorító hírt, hogy Branden nem fog többé felébredni. Azt mondta, Branden lényegében halott, és az anyja esetleg megfontolhatja, hogy az egészséges szerveket felajánlja átültetésre.

Bár Gail alig tudta felfogni, mi történt, hozzájárult a szervadományozáshoz. Ha Branden életét nem tudják megmenteni, legalább másokat megmenthet. Gail anélkül, hogy tudatosan cselekedett volna, értelmet adott a fia életének és halálának. Ott ült a fia mellett, miközben eltávolították a légzőszondát, és Branden csendesen meghalt. Minden nagyon békésen történt, Gail hitt benne, hogy a fia megtért a mennybe.

Pár évvel később, amikor Gail másik fia, Bryan épp elutazott nyári táborba, új lakásba költöztek. Gail épp a dobozokat csomagolta ki, amikor valaki kopogtatott. Gail nem sokkal előtte hívott egy festőt, hogy az új lakást Branden kedvenc színére, sárgára fesse.

– Helló, Ken vagyok, a festő – mondta a férfi.

– Egy héttel korábban jött – csodálkozott Gail.

– Lemondták egy munkámat a környéken – felelte Ken –, úgyhogy a cég korábban küldött ki.

– De még minden dobozokban áll – mondta Gail. – Azt reméltem, hogy mire jön, mindent elrendezek, de ha már itt van, akkor tessék, elkezdheti.

Ken hozzálátott a festéshez, Gail pedig pakolt tovább. – Egyedül él? – kérdezte Ken.

– A fiam, Bryan táborban van.

– Több gyereke nincs?

Gailnek már volt tapasztalata ezzel a kínos kérdéssel. Hol beszélt Brandenről, hol csak azt mondta: „Csak ketten vagyunk Bryannel.” Most valamiért készületlenül érte a kérdés, csak állt ott döbbenten, és nem tudta, mit mondjon. – Volt egy másik fiam is, Branden, de tizenhét évesen meghalt – mondta végül.

– Jaj, de hülye vagyok – felelte Ken. – Mindig mindenbe beleütöm az orrom. Sajnálom, hogy megkérdeztem.

– Semmi baj – mondta Gail, és a férfi festett tovább. Aztán pár perc múlva azt mondta:

– Nagyon sajnálom, ami a fiával történt. Tudom, milyen érzés, ha valaki nagyon beteg. Én négy éve majdnem meghaltam, negyvenkét évesen, de a veseátültetés megmentette az életemet. Múlt hónapban ünnepeltem az átültetés negyedik évfordulóját.

– Mikor volt a szervátültetése?

– Februárban.

– Február hányadikán?

– Február 13-án, 2008-ban – mondta Ken. – Soha nem fogom elfelejteni.

– Branden 2008. február 12-én halt meg.

– Micsoda véletlen – mondta Ken. – Az én donorom egy huszonegy éves férfi volt, és autóbalesetben halt meg.

Gail csomagolt tovább, Ken meg folytatta a festést. Gailnek hamarosan el kellett mennie valahová, és ott hagyta a lakásban Kent, aki már elkészült egy sárga fallal. Amikor visszatért, azt látta, hogy Ken ugyanott áll, ahol hagyta, és csak néz maga elé. Nem haladt semmit.

– Valami gond van? – kérdezte Gail.

– Hazudtam magának.

– Nem festő?

– Nem, nem arról. Az enyém lett Branden veséje.

– Tessék?

– Amikor elmondta, hogy a fia neve Branden volt, és maga Gail, rájöttem, hogy kaptam magától egy levelet a transzplantációm után. Lett volna lehetőségem válaszolni rá, és szégyellem, hogy nem írtam semmit.

Gail döbbenten nyúlt a telefon után, és felhívta a transzplantációs központot. A tanácsadónak elmondta: – Hívtam egy festőt, aki azt állítja, hogy ő kapta Branden veséjét. Hogyan lehetne ellenőrizni?

A transzplantációs tanácsadó azt mondta: – Ennek az esélye szinte nulla, de kérem, adja meg a nevét.

Gail megkérdezte Ken teljes nevét, és megadta. A tanácsadó átnézte a bizalmas fájlt, és megerősítette, hogy Ken valóban Branden veséit kapta. Gail sírva fakadt, amikor meghallotta. Kent is megdöbbentette a valószerűtlen egybeesés. Gailnek rettentő sokat jelentett a tudat, hogy a fia veséje ebben az élő, lélegző emberben él. Amikor Bryan hazajött a táborból, és hallotta, mi történt, azt mondta: – Olyan ez, anya, mintha Branden hazatalált volna.

Gail a vesztesége közepén elfogadta a váratlan tragédiát. Amikor eldöntötte, hogy átültetésre kínálja Branden szerveit, értelmet adott a fia életének, mert azt akarta, hogy Branden úgy éljen tovább, hogy másokat is megment. És most pedig találkozott az egyik emberrel, akit Branden megmentett. Később, amikor Ken feleségét és gyerekeit is megismerte, rádöbbent, milyen nagy szükségük van a gyerekeknek az apjukra. Szörnyű időket éltek át. Branden veséje nemcsak Ken életét mentette meg, hanem drámai hatással volt az egész családra.

Lehet, hogy az olvasó most arra gondol, hogy Gail egy kisvárosban lakott, és nem olyan különleges egybeesés, hogy Ken felbukkant nála mint festő. De ha így volna is, nagyon csekély volt az esélye, hogy megtudja, nála van a fia veséje. Elég ezekre az eshetőségekre gondolni:

• Mi lett volna, ha Gail nem említi meg a fiát, Brandent.

• Mi lett volna, ha Ken nem említi meg a veseátültetését.

• Mi lett volna, ha Gail maga festi ki a szobát, és nem találkozik Kennel.

• Mi lett volna, ha Gail egy másik cégtől hív festőt.

• Mi lett volna, ha a cég egy másik festőt küld ki.

• Mi lett volna, ha Ken a megbeszélt időben érkezik, és Gail nem ér rá beszélgetni.

Lehet, hogy még mindig arra gondolnak, hogy ezek csak szerencsés egybeesések, de a valóság az, hogy Gail nem kisvárosban él, hanem Buffalóban, New York államban, ahol tizennyolcezer festő közül válogathat. Végeredményben nem számít, mekkora volt az esélye, hogy Gail és Ken találkozzon. Gailnek olyan érzés volt, hogy ennek így kellett történnie, voltaképp érvényesítette mindazt, amit tett. Amikor Branden szerveit felajánlotta, eldöntötte, hogy egy rossz dologból jó fog származni. Amikor találkozott Kennel, láthatta, hogy ez a jó megvalósult. Ma Gail olyan családokkal foglalkozik, akik a szervadományozás és -átültetés folyamatán esnek át. Amikor segít nekik meghozni a legnehezebb döntéseiket, továbbra is Branden életének ad értelmet.

{1} Kalocsai Varga Éva és Dippold Ádám fordítása.