SOLTÉSZ IAN

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Soltész Ian, 2024

© GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Borító grafika © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636301613

MOBI ISBN 9789636301545

Susinak,
aki megtanított a Mosolygó gátlástalanságra

Tartalom

1. fejezet: A szuperszemélyiség, az új ember

2. fejezet: Természet(e)fölötti ember – A személyiségfeletti ember

3. fejezet: Érzelemirányítás magas szinten – Az érzelmi intelligencia csúcsa

4. fejezet: Az érzelmi függetlenség

5. fejezet: Sértődésmentesen élni

6. fejezet: Önbecsülés magas szinten

7. fejezet: Önbizalom magas szinten

8. fejezet: Bözsi

9. fejezet: A szuperszemélyiségek szerelme

10. fejezet: Egyedül és boldogan

11. fejezet: Hatalom

12. fejezet: BuddhGoku – Test és elme szerelme

13. fejezet: Emlékátírás – Új gyerekkor teremtése

14. fejezet: Gátlástalanság

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Izgalmas belegondolni: kinek az érdeke, hogy a tudatosságod olyan magas szintre emelkedjen, hogy ráébredj, szuperszemélyiség vagy, rengeteg kiaknázatlan, eddig még ki nem fejlesztett képességgel? Képzeld el azt a verziódat, azt az énedet, akinek magas szintű önbizalma és önbecsülése van, ami ráadásul a saját, belső forrásaiból táplálkozik, felszabadult, rendelkezik a megfelelő érzelemirányítás képességével, a sértődésmentesség tudatállapotában van, vagyis nem lehet már megbántani, és túlcsordulóvá fejlődött, ami azt jelenti, hogy maximálisan jól és teljesnek tudja magát érezni egyedül is, mert nincs már szüksége külső visszaigazolásokra. Ki örülne annak, ha te egy ilyen tudatossági színvonalon élnél? A párod örülne ennek az önmagadból származó belső boldogságodnak, ami tőle független? A szüleid örülnének, hogy mered a saját életedet élni, nem pedig azt, amit ők jónak látnak számodra, és nyugodt szívvel tudsz nekik nemet is mondani, mert már nem működnek nálad az érzelmi zsarolások és manipulációs eszközök? A barátaidnak komfortos, hogy az aktivált szuperszemélyiséged miatt az életöröm és derű fénye vesz téged körbe, és olyan feltűnően jó a kisugárzásod, hogy szinte bárhová belépsz, még csak meg sem szólaltál, de máris minden erőfeszítés nélkül a figyelem középpontjába kerülsz? Mit fognak szólni bizonyos szélsőséges vallási irányzatok – akik azt sugallják, hogy a magas szintű önbizalom és önbecsülés istenellenes dolog –, ha nem tudnak bűntudatkeltéssel befolyásolni és irányítani téged? Miközben ha te lennél isten, nem annak örülnél, hogy a teremtményeid szeretik magukat, és amikor meztelenül a tükörbe néznek, örülnek annak, amit látnak, annak az ajándéknak, amit te adtál nekik? Bizonyos körökben akkor vagy igazán vallásos, ha leköpöd a tükröd, sanyargatod a tested, kihasználtatod magad, vég nélkül önfeláldozó vagy, és fölfelé pedig csókokat küldesz… Micsoda gonosz hipnózis. És mi van a világi hatalmakkal, a politikusokkal és reklámcégekkel? Ők mit szólnának ahhoz, ha nem tudnának félelmet kelteni, kisebbségi komplexusokat generálni és bizonytalanságot ébreszteni benned? Hogy fognak eladni neked valamit, ha magadra épített, belül hordott önbecsülésed van, és megfejlődted, kiiktattad ezeket a kisebbségi komplexusokat, amelyeket többé nem tudnak aktiválni rajtad? Polgárpukkasztó terepre tévedtél, mert könnyen lehet, hogy a magas szintű fejlődésedet senki sem akarja körülötted… Egy érzelmileg szabad és független szuperszemélyiség veszélyes.

Gyakran kapom azt a kérdést, hogy a témákat, amelyekről beszélni szoktam, miért nem tanítják már az iskolákban? Magas szintű önbizalom, önbecsülés, érzelmi tudatosság? Most már látod, hogy miért nem. Valójában senkinek sem áll érdekében, hogy képessé válj a belőled fakadó, belső boldogságra. Vágyakozni viszont szabad a boldogság és a kiteljesedés után, sőt! De közben mindent elkövetnek, hogy ne érd el őket. Már csak azért sem, mert ők maguk se nem boldogok, se nem kiteljesedettek. Egy komplexusokkal teli, frusztrált és boldogtalan társadalom nevelt fel minket. Mi mást várnál tőlük? Ők fogják neked megtanítani a boldogság receptjét? Nem taníthattak meg arra, amivel ők maguk sem rendelkeztek. Ez jusson eszedbe akkor is, ha neheztelsz a szüleidre, hogy nem szerettek téged úgy, ahogy arra neked szükséged lett volna. Hogy szerethettek volna, amikor saját magukat sem tudták megtanulni szeretni? Irgalmat érdemelnek, nem pedig haragot.

És már látod is, hogy szuperszemélyiségnek lenni valóban mennyire veszélyes. Ilyen tudatállapottal élni önmagában egy forradalom. Te vagy a békés mesterharcos. Olyan szabaddá tetted magad, hogy már a puszta lényed lázadásnak számít. Na, ez a mentális feketeövesség, ez a magas szintű érzelmi szabadság.

Ezért mondom azt, hogy a szuperszemélyiségek az új emberek. Egy olyan tudati minőséget képviselnek, amivel csak nagyon kevesen rendelkeztek a történelem folyamán. Mert tudatos belső munkát igényel. A tömeg pedig mindig a megúszásra játszik. A munkát nem, csak az azonnali eredményt akarja, lehetőleg már tegnapra.

Maga a pszichológia is körülbelül 120 éves tudomány. És sokan még mind a mai napig nem tartják annak. Nagy veszélye, hogy gyakran csak címkéz, megbélyegez és bedobozol. Tölts ki egy kétoldalas tesztet, és meg is kapod, hogy milyen ember vagy – máris el vagy könyvelve ilyennek vagy olyannak. A pszichológia alapító atyái a legtöbb időt főleg azzal töltötték, hogy kizárólag a problémás egyénekkel és azok lelki gondjaival foglalkozzanak. Mint ahogy az egészségügy is sokkal inkább betegségügy volt korábban. És hosszú évtizedek után merült csak fel néhányakban a kérdés, hogy mi a helyzet a felszabadult, boldog emberekkel, ők kit érdekelnek? Csupán nemrég jött létre a pozitív pszichológia irányzata, erre a helyzetre adott ellenválaszként. Mi lenne, ha megfigyelnénk azokat az embereket, akikről nem a depresszió, hanem az életöröm sugárzik? Vajon lemodellezhető mindez? Mit csinálnak másképpen, milyen gondolataik és szokásaik vannak? És nagyon jól tették, hogy elkezdték feltenni ezeket a kérdéseket. De úgy látom, a téma még mindig nagyon gyerekcipőben jár.

Az önbizalom és önbecsülés mára nagy hangsúlyt kapott, bár sokan a kettő közötti különbséget sem értik igazán. Akkor hogyan is beszélhetnénk még a személyiségfejlesztés és érzelmi intelligencia csúcsairól, az érzelemirányításról, az etikus gátlástalanságról, avagy gátlásnélküliségről vagy a különböző magas szintű tudatállapotokról?

Egy nemrég felszólaló neves szakember azt állítja, hogy ne akarjunk boldogok lenni, az is elég, ha az ember „elég jól van”. Világos, hogy miért mondta, hiszen ez remek mentális fájdalomcsillapító egy áldozati kultúrában, ahol az „elég jól” levés is távoli célnak tűnik. Az ilyen léleksimogató kijelentésekkel hamar népszerűségre lehet szert tenni. De ha nem hiszel a boldogságban vagy mélyebben, a boldogságot eredményező gondolkodásod kialakításában, vajon hogy fogod elérni? Sehogy. De akkor ennyi erővel ne egyél fantasztikusan finom ételeket sem, hanem elégedj meg az elég jó falatokkal! Efféle típusú gondolkodás az is, amikor azt mondják, szülőként fontos, hogy ne akarj tökéletes szülő lenni, mert tudjuk, hogy lehetetlen. Képtelenség a gyereked mindig minden igényét kielégíteni pont akkor és pont úgy, amikor és ahogy arra neki szüksége van. De tételezzük fel, hogy ez mégis sikerülne, akkor majd a gyermek idősebb korában azért járna szakemberhez, mert az ő szülei már túl tökéletesek voltak… A szülői frusztráció oldására alkottuk meg azt a szlogent, hogy bőven elég, ha csak „elég jó” szülő vagy! Ez így rendben is van, hiszen egy másik emberi lény érzelmi állapotáért nem vállalhatsz maximális felelősséget. A kognitív torzítás itt az, hogy a sajátodért viszont igen! Feltéve, ha valóban a fekete öves tudatszintekre készülsz. És már valóban ott tartunk, hogy átlag felettinek számít, ha egy búval bélelt világban „elég jól” vagy, viszont messze nem ez a képességeid csúcsa. Haladj tovább, és teremtsd meg magadnak a felszabadult, körülményektől független, boldog tudatállapotot! A mentális földi mennyországod rád vár, aranyló kulcsa pedig ott van a te kezedben. Hiszen a pokol és a menny nem fizika helyek, hanem tudatállapotok. Ha a poklot meg tudod teremteni, akkor a mentális mennyországodat is meg tudod. Tőled függ, hogy melyik ajtót választod.

A boldogság szóval van inkább a probléma, mivel annyira „szirupos” lett. Pár napja hangoztatta valaki, hogy aki ma boldog, az idióta. Valójában igaza volt, de nem olyan értelemben, ahogy ő gondolta. Aki így gondolkodik a boldogságról, az magát fogja szabotálni, amint elkezdene közelíteni hozzá.

Ez pont olyan, mint hogy a genetikusok megállapították, hogy az emberi testünk képes 120-140 évig is egészségben élni, és azt állítják, hogy hamarosan egyre többen fogják megélni ezt. És valóban, már most is látjuk, hogy a 100 év fölöttiek száma szépen növekszik. Vagyis kettőt pislogunk, és középkorúnak 60-70 éves korodtól kezdve fogsz számítani, majd csak akkor kezdődik a híres B oldal. Mindig jól szórakozom, amikor erről kezdek beszélni a mostani 60-70 éves korosztálynak: azonnal megrémülnek a gondolattól, hogy még egyszer ennyi lenne nekik hátra? Köszönik, nem kérnek belőle… Ennyi nekik szinte elég is volt, ők már nem akarnak ilyen sokáig élni! Ez azért is van, mert az ő elméjükben az idősebb kor már összekapcsolódik a fájdalmakkal, a kiszolgáltatottsággal, az elhanyagoltsággal és a különböző testi-lelki betegségekkel. El sem tudják képzeli magukat élettelien, még egészséges 100 évesként sem. Mindezt általában még megfűszerezi a megkeseredettség és életből való kiábrándultság is. Azt pedig tudjuk, hogy a megkeseredettség egy személyiségtorzulás. Viszont ha te látod magad idős korodban is egészségesen, energikusan és belső békével eltelve, már fényévekkel a világ előtt jársz, és nyert ügyed van.

Tehát aki boldog, az valóban nem normális! De én pont erre biztatlak. Hogy ne legyél normális! A norma az, ami társadalmilag elfogadott. Onnan tudod, hogy jó úton jársz, ha megbotránkoznak rajtad. Egy önazonos, felszabadult, boldog ember ma már minden, csak nem normális! Nekik az is gyanús, aki sokat mosolyog. Aki elismerően tud nyilatkozni magáról, az már azonnal nagyképűnek számít a szemükben. „Nagyon finom sütit sütöttem!” „Gyönyörű festményt festettem, nekem nagyon tetszik!” „Annyira jól érzem magam a bőrömben!” A magukat normálisnak mondott egyénekből és társadalmakból ellenérzést váltanak ki az ilyen megnyilvánulások. Az önleszólást méltatják, az öndicséretet pedig kárhoztatják. „Ha tényleg így szeretné magát, akkor nem lenne szüksége rá, hogy itt hangoztassa nekünk!” Pedig nem is nekik hangoztatja. Ha egy mennyei süteményt készítettél, miért ne nyöghetnél fel az ízorgiád közepette, hogy „hmmm te jó ég, elolvadok, nagyon ízlik ez a süti!” Helyette inkább rakj ragtapaszt a szádra, majd kolduld a dicséretet a vendégeidtől? Mára ott tartunk, hogy visszataszító dolognak számít a pozitív énközlés. Olyannyira, hogy közmondásunk is van rá: Az öndicséret büdös! Pedig épp ellenkezőleg, az öndicséret illatos! Csak annak büdös, akinek nincs, és akinek komplexusai vannak a pozitív belső és külső kommunikációjával, és ezt a belső hiányosságát vetíti ki másokra.

Nyilván vannak olyanok, akik a komplexusaik miatt hangoztatnak magukról bizonyos pozitív kijelentéseket. Eljátszanak valamit, amivel nem rendelkeznek. Hangosan dicsérik magukat, de negatív belső párbeszédet folytatnak. Azonban minél magasabb valakinek az érzelmi intelligenciája, annál jobban látja a különbséget e kettő között. Hogy valaki csak kompenzálás miatt dicséri-e magát, vagy a belül hordott valódi önbecsülése tükröződik az ajkain.

A TÁRSFÜGGŐ VILÁG POKLA

A tömeg szemében akkor sem vagy normális, ha képes vagy egyedül is jól érezni magad, vagy kijelented, hogy egyedül is teljesnek és boldognak érzed magad, és, mondjuk, nem szeretnél párt magadnak. Pedig ez a szuperszemélyiségek egyik látványos ismérve. Ha sokat vagy egyedül, tévesen már rögtön arra gondolnak, hogy milyen nagy traumáid lehettek. Máris ufóként néznek rád. „De hiszen az ember társas lény!, hangoztatják. A társfüggők zászlajára ez a mondat van felírva. Az ember társas lény, de nem társfüggő lény. Az emberek többsége szeret kapcsolódni, de ez ezernyi módon megvalósítható, bármilyen létezővel. Arról nem is beszélve, hogy a magány és az egyedüllét két különböző dolog. A külső szemnek ugyanaz, a belső szemnek viszont ég és föld. A magányosság hiányállapot. Az egyedüllét pedig bőségállapot. Az egyedüllét minőségi idő önmagammal, ami az önbecsülés egyik fontos eleme. A magányosság az önmagam szeretetének hiánya. (Később egy külön fejezetben szó lesz még erről.)

Ha képes vagy egyedül is teljesnek és boldognak érezni magad, akkor te már magas tudati minőséget képviselsz. Ez már a személyes fejlettséged gyönyörű szintje. De rengeteg belső munkát és gyakorlást igényel, ezért is rendelkeznek vele kevesen.

Ahhoz, hogy társfüggő legyen valaki, semmit sem kell csinálni. A kisujját sem kell mozdítania. A tömeg ezért társfüggő. A társfüggők törvényszerűen érzelmi koldusok. Olyan dolgokat koldulnak másoktól, amelyeket saját maguknak kellene megadniuk. A társfüggetlenek érzelmi császárok és császárnők. Ahhoz viszont, hogy valaki deaktiválja és megfejlődje a társfüggőségét, rengeteg belső munka kell. Ha jelenleg társfüggőnek érzed magad, véletlenül se legyen bűntudatod. A bűntudatnak amúgy sincs semmi értelme. Az üres bűntudatkeltés a zsarnokok és manipulátorok eszköze. Én magam is voltam társfüggő üzemmódban, és ha olykor keményen és nyersen fogalmazok neked, akkor azt csakis az irántad és a magam iránt való tiszteletből teszem. Nem azért olvasod ezt a könyvet, hogy mellébeszéléseket és kozmetikázott mondatokat láss. Egyébként pontosan ezért félnek nagyon sokan önmaguk fejlesztésétől, például hogy kinyissanak egy önismereti könyvet, vagy elmejenek szakemberhez. Mert az önépítésnek vannak pontjai, amelyek nagyon fájdalmasak. Kimondani magamról azt például, hogy társfüggő vagyok – érzelmi koldus programmal –, kezdetben mellbevágó érzés. De a fejlődésünk során nem mellbe, hanem vállon kell magunkat veregetni, hogy bátran szembenézünk a negatív programjainkkal is. Mi értelme a bűntudatnak, ha úgyis kedved szerint felülírhatod ezeket az önkorlátozó hiedelmeket és programokat? Felesleges bármilyen sajnálkozásba beleragadni.

Mint mindenben, a társfüggőség érzésében is ott van a logika. Ha visszanézel a történelemre, akkor láthatod, hogy a társfüggőség korábban mindig is az emberiség része volt. Az ősemberek ideje óta egymásra voltunk utalva mind anyagi, mind érzelmi szempontból. Akit az ősközösségekben kitaszítottak a közösségből, a kommunából, és egyedül maradt, arra gyors halál várt. Az emberek képtelenek voltak hosszú távon biztosítani maguknak a folyamatos élelmet és testi-lelki biztonságot. Az, hogy megfejlődhetjük a társfüggőségünket, már a fejlett világunknak köszönhető. Ha valaki otthonról dolgozik, meg tudja csinálni, hogy fenntartja önmagát úgy, hogy egy hónapig ki sem lép az utcára, mert ha akarja, mindent házhoz rendel, ráadásul hamarosan a drónok adogatják be az ablakunkon a közértben levadászott ételt, úgyhogy még a futárjainknak sem kell emberi lényeknek lenniük. Javában éljük a nagyvárosi, független, önálló egzisztenciával rendelkező emberek korát. Mára nem kényszer, hanem a választásunk szabadsága, hogy akarunk-e párt magunknak, vagy sem. Akik pedig szeretnének, azok szerelemből akarnak dönteni, nem pedig szükségből. Ennek ellenére vannak még tömegesen gazdasági párkapcsolatok, ahol a feleket az anyagi szükség tartja össze, de ezek már rohamosan elkezdtek visszaszorulni.

Láthatod, történelmi szempontból is egy új tudatú ember születése van kilátásban. Megérett az idő arra, hogy szuperszemélyiségek lépjenek az utcákra, és az érzelmi felszabadultság és magas szintű tudatosság minél szélesebb körben számítson átlagképességnek az új kor emberénél. A szuperszemélyiségnél, aki önmagában is teljesnek érzi magát, és ha éppen akar, bármikor képes érzelmileg kapcsolódni másokhoz.

Sokan azért rekednek meg egy szinten, mert akarnak valamit, de a munkát viszont nem akarják belefektetni. Az alapvető emberi természetről fontos tudni, hogy mindig a kisebb ellenállás felé hajlik. Egy filmet elindítani hangvezérléssel sokkal egyszerűbb, mint elmenni edzeni egyet. Pedig lehet, hogy sportolni is ugyanúgy szeretsz, mint filmet nézni. De ha az alapvető primitív emberi természetedre hallgatsz, akkor az mindig a könnyebbik utat fogja választani.

Azért mondom, hogy az alapvető emberi természetünk primitív, mert fontos tudatosítanod: az agyad nem boldogságra van programozva. Akkor mire is? Túlélésre és biztonságra. Ha az evolúció szemszögéből nézzük az embert, akkor a primitív emberi programod a következő: szexelj, amennyit csak tudsz, hogy legyen annyi utódod, amennyit csak bírsz, és maradj életben és biztonságban! Az utóbbit is csak azért, hogy még többet szexelhess! Izgalmas, nem? Az agyad primitív és legősibb része a hüllőagy. Az evolúciót nem érdekli sem a boldogságod, sem a kiteljesedésed, sem az érzelmi intelligenciád, sem az önmegvalósításod, sem a megvilágosodásod. Csak a szex és a biztonság. Éppen ezért ha az imént felsoroltak közül valamelyikre is vágyakozol, akkor elsősorban az ősi, hüllőagyaddal kell megküzdened.

Egy boldog ősembernek mi értelme? Az hiányzik még, hogy boldogságában elinduljon egyedül a mezőre, hogy egy őslény bepuszilja őt lepkék kergetése közben! Maradj inkább a barlangodban, ott biztonságban vagy. Ez is az ősi program része. Ha kilépsz a barlangból, veszélyben vagy, mert bármikor jöhet a dinó, ami felfal, vagy egy ellenséges törzs, aki lenyilaz. Az ősközösségekben azoknak az egyéneknek volt a legmagasabb a túlélési esélyük, akik társfüggők voltak, gyáván inkább a félelmeikre hallgattak, és nem léptek ki a komfortzónájukból. Ez az ősi alaptermészet sokakban fellelhető még, de a tudatosságoddal ezt is teljesen átkondicionálhatod. Viszont ahhoz, hogy átprogramozz magadon valamit, előbb tudnod kell, hogy melyek az aktív programjaid.

Ó, ÉN ILYEN VAGYOK!

Gyakran hallhatod az emberektől kifogásként azt, hogy „Ó, én ilyen vagyok! Mindig is ilyen voltam!” Erre az a válasz, hogy: Oké, és? Attól még, hogy itt és most jellemez téged valamilyen viselkedésrendszer, az nem jelenti azt, hogy holnap is jellemezni fog. Az emberek többsége nem is tudja, hogy mekkora hatalom van a kezükben. Ha pedig mégis megtudja, a többségük megijed tőle, és inkább „visszaalszik”. De a fejlődéslélektan fekete öves forradalma most kezdődik csak igazán. Főleg, ha tudatosítod magadban a következőt:

Mit adhat neked a személyiségfejlesztés? Mindent. Akár egy teljesen új személyiséget. A döbbenetes igazság az, hogy tudatos munkával képes vagy számodra kedvezőtlen, neked nem tetsző tulajdonságokat teljesen leépíteni, deaktiválni, és új tulajdonságokat felépíteni, aktiválni magadban. Nem létezik olyan tulajdonság, amit ne tudnál megszüntetni, vagy beépíteni magadba. Pszichológiai értelemben újra tudod szülni magadat.

A tudatodnak köszönhetően minden belső működést és reakciót meg tudsz változtatni magadban. Ez a felszabadító és egyben rémisztő igazság.

Belegondoltál már ebbe? Könnyen lehet, hogy az elméd még ellenáll. Ez természetes, hiszen az imént olvasott gondolat minden korábbi hitrendszerednek ellentmondhat. De mondd csak meg neki, melyik az a tulajdonság és viselkedés, amelytől ne tudnál tudatos munkával megszabadulni? És melyik az a tulajdonság, amit akaratod szerint ne tudnál beépíteni a működésedbe?

Néha próbálkoznak, és azt kérdezik tőlem: „Ian, és a hirtelenharagúság? Az egész családom mindig is temperamentumos, lobbanékony volt. Vagy a féltékenység? Világéletemben mélységesen féltékeny típus voltam. És a gátlásosság? Ugyanis nem merek sok ember előtt felszólalni! Önutálat? Kisebbségi komlexusok? Halogatás? Szorongás? Sértődékenység? Önbizalomhiány? És az, hogy túl sokat aggódom, hogy mit gondolnak rólam mások?”

Jó hírem van, mert ezek is beletartoznak a „minden” fogalmába. Önmagadon végzett kognitív viselkedésterápiáddal mindent megváltoztathatsz magadon. Úgy tudsz puzzle-ozni a tulajdonságokkal és reakciókkal, ahogy csak akarsz. Ehhez persze magas szintű tudatosságot kell kifejlesztened. A kérdés csak az, hogy éppen mit akarsz kirakni? Hogy akarod magad érezni?

Ezért mondom azt neked, hogy szuperszemélyiség vagy. Eljött a teljes felébredésünk ideje. Ez a megnevezésed nem egy narcisztikus egotrip. Néha előfordul, hogy félreérti, aki először hallja tőlem ezt a szót. Te nem másokhoz viszonyítva, a többi ember felett állva vagy szuper. A választási szabadságod, lehetőségeid széles spektruma miatt vagy az. A fejlődésed olyan sokoldalú lehet, hogy az már szinte gömb. Olyan személyiséggé tudod formálni magadat, amilyenné csak akarod. Ez pedig forradalmi felfedezés a modern lélektanban.

Ezért sem szeretem annyira azt a szót, hogy önismeret. Mert van egy olyan sugallata, mintha te már valahol készen lennél. Neked pedig csak fel kellene fedezned, meg kellene találnod vagy ismerned ezt a belül már kész önmagadat. A hagyma belsejében már készen vagy, csak le kell hámoznod róla a felesleges rétegeket. Sokan valóban így gondolnak magukra. Ezzel szemben én sokkal jobban szeretem használni azt a kifejezést, hogy önépítés. Sokan emlegetik, hogy a delphoi jósda bejárata felé is ez volt írva: „Ismerd meg önmagadat!” Erre én azt mondom, rendben, de ne állj meg itt, haladj tovább: Építsd fel önmagadat! Ha úgy tetszik: Szüld újjá önmagadat! Az önismeret arra jó, hogy megfigyeld, hogy itt és most milyen viselkedés jellemez. Pontosan mely programok működtetnek jelenleg? Önismeretet úgy szerezhetsz, hogy elkezded tudatosan beledobni magad különböző szituációkba, és megfigyeled, miként viselkedsz és reagálsz ezekben a helyzetekben. Ilyenkor aktiválod az önreflexiós képességedet. Az önreflexió azt jelenti, hogy külső szemlélőként is képes vagy magadat megfigyelni és elemezni. Mit gondolok? Miért ezt gondolom? Mit érzek? Miért is érzem ezt? Mit csinálok? Miért ez csinálom? És itt kezdődnek a valódi, hozzád méltó, fekete öves izgalmak. A tudatosságod egyre csak emelkedik.

Viszont a megértéssel önmagában még nem jön el a változás. Ezért gyakori az a jelenség, hogy sokan szakemberhez fordulnak, hogy megértsék, miért nincs önbizalmuk vagy önbecsülésük. Hosszú terápiák során „visszamennek” a múltba, kikutatják az okokat, felszakítják a régi sebeket, és végül – jobb esetben – a megértés állapotába kerülnek. Feltárták a traumáikat. Már értik, és le is tudják neked vezetni, hogy miért van önbizalomhiányuk, és miért vannak önbecsülési problémáik. Oké, már értem. És? Önbizalmam és önbecsülésem továbbra sincs. Értem, miért lettem éhes. De még mindig üres a gyomrom! Hogy kell főzni, és jóllakottan élni?

Félreértés ne essék: nem vagyok a pszichoanalízis ellen. Sőt, gyakran nagyon is szükség van rá. De túl sok olyan esettel találkozom, amikor az egyén nem a megfelelő időben és tudatállapotban volt, és az analitikus terápia nem mozdította előrébb, sőt csak elnyújtotta a folyamatot, stigmatizálta az illetőt, és belebetonozta a helyzetébe. Mert gyakrabban kellene a „hogyanokkal” foglalkoznunk, mint a „miértekkel”. A legelején, amikor már eleve mélyen és rosszul vagy, kit érdekel, hogy miért nincs önbizalmad és önbecsülésed? A mai nap, itt és most, mit tudsz tenni azért, hogy ezen tulajdonságaid fejlődni kezdjenek? A mára és a holnapra érdemes fókuszálni elsősorban. Majd ha elkezdtél fejlődni, jobban lenni, és magasabb energiaszinten működni, úgyis fogsz olyan blokkal találkozni, amihez a múlt megértése is szükséges. Majd akkor visszanézel, hogy mi az a múltból származó vírusprogram, ami nem engedi a szintlépésedet. Majd ott érdemes a szülőkre, nevelőkre, exekre, traumákra ránézni, hogy mi is történt. De csak annyira, amennyire szükséges. Később részletesen beszélek majd az ehhez szükséges leghatékonyabb technikákról.

Az önreflexiód aktiválásával elkezded megfigyelni a jelenlegi viselkedésedet és működésedet. Az önismereted része, hogy megnézed, oda mersz-e menni bárkihez, és megszólítani azt a személyt, akit csak akarsz. Ha elviszünk egy olyan házibuliba, ahol senkit sem ismersz, hogy fogsz viselkedni? Ha belenézel meztelenül a tükörbe, hogyan érzed magad? Ha ezer ember elé kiállítunk téged, mennyire leszel magabiztos?

Ezernyi ilyen kérdésem lehetne feléd, az önismereted pedig az, hogy azonnal jönnek ezekre a válaszok. Az önépítés pedig ezen a ponton kezdődik. Melyik az a kérdés, amire más válaszokat akarsz látni?

Magas szintű önbizalmat és önbecsülést akarsz? A sértődésmentesség mesteri állapotában akarsz élni? Felszabadultan szeretnél viselkedni? Rendben, csak rajta, a személyiségfejlődés tudományával megfejlődheted ezeket, és rendelkezhetsz ezekkel a képességekkel.

A SZEMÉLYISÉGTIPOLÓGIÁK CSAK KORLÁTOK

Javaslom, hogy bánj óvatosan és éberen a különböző személyiségtipológiákkal. Rengeteg embert hallottam már hivatkozni rájuk, ezáltal kifogásokat gyártani arra, hogy azért nem képesek megtenni és megfejlődni valamit, mert nem engedi személyiségtípusuk, a színük vagy a horoszkópjuk. Pedig pontosan ez a lényeg! Az összes tulajdonságrendszer, az összes szín és csillagjegy ott van benned. A magyar nyelvben az, hogy „kétszínű” vagy, negatív jelentéssel bír. Legyél akkor sokszínű, és rendelkezz olyan képességekkel, amilyenekkel csak szeretnél.

A mai napig sokan használják a különböző személyiségteszteket. A személyiségtipológiák is nagyon gyakran erre épülnek. Ikszelgess a három lehetőség közül, aztán kiértékeljük, és megállapítjuk, hogy melyik személyiségtípusba tartozol! Majd ezt az eredményt rád olvassuk, mintha hipnotizálnánk, és onnantól kezdve ez lesz a mantrád, a hitrendszered, hogy ebbe vagy abba a dobozba tartozol. Te vezető típus vagy. Te követő. Te színpadra való vagy, te meg a háttérbe. Te önbizalom-hiányos vagy. Te félénk vagy. Te extrovertált, vagy éppen introvertált vagy. Csillámpóni vagy. Te ez a karakter vagy, illetve ilyen és olyan betűkombináció vagy.

Látod, az emberek többsége imád címkézni. Ezzel csak annyi a gond, hogy ezáltal leminősíti a saját fejlődési lehetőségeit. De van benne kényelem is, mert ha kitalálom, hogy melyik személyiségtípus vagyok, onnantól kezdve bekeretezve kitehetem a falra, és tényleg hátradőlhetek, feltehetem a lábaimat, hogy én ilyen vagyok, nekem és a világnak is bele kell törődnie. És máris érvényessé válik a Mátrixból Trinity felszólítása: Megszoksz vagy megszöksz. Én egy harmadik lehetőséget javaslok. Inkább szárnyalj! Ha akarod, bezárhatod magad egy mentális börtönbe, egy fiókba, csak akkor a szárnyaidat is össze kell kötöznöd. De mivel ezt a könyvet olvasod, neked biztosan nem áll szándékodban hibernálni és konzerválni a személyiségedet. És nagyon jól teszed. Mert sok lélektani irányzattal találkozhatsz, ami bezár a stigmatizációjával és korlátolt látásmódjával, én viszont ki akarlak nyitni. Pontosabban te fogod kinyitni saját magadat. És minél több madártollat növesztesz, annál magasabbra szárnyalsz.

ÚRRÁ LENNI A SZEMÉLYISÉGÜNKÖN

Mi a személyiség legrövidebb lélektani definíciója? A személyiség a tanult én. Vagyis ha tanult, akkor újra is tanulhatók a dolgok. Megtanították neked, hogyan kell viselkedned és gondolkodnod magadról, a lehetőségeidről és a világról. Hogy mennyire vagy szerethető, meddig nyúlik a szabadságod, és mikre vagy képes. De kik is voltak ezek a tanítóid? Vagy úgy is hívhatjuk őket, hogy a programozóid.

Elsősorban a szüleid, vagy azok, akik felneveltek téged. Tőlük kapjuk születésünktől kezdve legintenzívebben a kondicionálást és a kiképzésünket. Ha nem törődtek veled, még az is a kiképzésüknek számít, mert így az lehetett az alapélményed, hogy te nem vagy fontos és figyelemre méltó. De ezekkel majd később foglalkozunk. Ezen a ponton most csak azt vizsgáld meg, hogy a nevelőid és tanítóid mennyire voltak boldogok? Kiteljesedett életet éltek? Mert ha nem, akkor mindenképp fontos felülvizsgálnod a rólad és az életről átadott tanításaikat, amelyek lehet, hogy még a mai napig a füledbe csengenek, és befolyásolhatnak téged. Az önreflexióba beletartozik, hogy nemcsak a viselkedésedet kezded külső szemmel is megfigyelni, hanem a gondolataidat és az érzéseidet is.

Mindenkinek, aki elkezdi tudatosan fejleszteni a személyiségét, fel szoktam hívni a figyelmét arra, hogy az emberi kapcsolatai szempontjából egy nagyon izgalmas, ám veszélyes terepre is lép. Az a gyakorlati tapasztalat, hogy a kapcsolataid 80-90 százalékban teljesen meg fognak változni, át fognak alakulni.

Ez logikus is, hiszen ha eddig egy társaságot a kibeszélés, a rosszindulat, a pletykálkodás, a züllés, az ivászat, a drogok, a semmitmondó beszélgetések, az üres megszokás vagy a megfelelési kényszer tartott össze, akkor egy folyamatosan fejlődő egyén egyre kevésbé lesz partner ezekben. Egyre magasabb szinten lévő önbizalommal, önbecsüléssel és érzelmi intelligenciával más típusú mentális kapcsolódásra vágyik majd. Ezt hívja a lélektan elfejlődésnek. Ez bármelyik emberi kapcsolatban megtörténhet családi, baráti, illetve párkapcsolatban egyaránt. Ez viszont nem jelenti azt, hogy törvényszerű az, hogy bárki, aki elkezdi a tudatosságát magas szinten fejleszteni, szakítani fog a párjával vagy a gyerekkori barátaival.

Mely kapcsolatok maradnak meg? Leginkább azok, amelyekben az önmagát egyáltalán nem fejlesztő egyén képes nyitott maradni fejlődő társa élményeire, megéléseire, gondolataira és tapasztalataira. Ha viszont fellelhető a megértési szándék hiánya, és lehurrogás vagy irigység mérgezi meg a passzív felet, akkor a kapcsolat ideje meg van számlálva. Egy idő után nem lesz miről beszélgetniük a felületes témákon kívül. Ez is teljesen rendben van. Azaz érthető, hogy amikor kikelsz a bábodból, gyönyörű szárnyú pillangóként nem azzal fogod tölteni az időd legnagyobb részét, hogy hernyókkal lődörögj. Majd kikeltetik ők is magukat, ha úgy akarják, és együtt szárnyaltok, de neked most irány az égbolt. A saját szárnyadat és annak hatalmát kell megtapasztalnod, már a hegycsúcsok magaslatai várnak rád. Mindenki csak önmagát tudja kikeltetni és felszabadítani. Ezt fontos tiszteletben tartani. De ez neked egyre könnyebb lesz, mert aki tiszteli saját magát és a szabadságát, az másokat is tisztelni tud a választási és döntési szabadságukkal együtt.

A különböző tudatszintek nem jelentenek emberek közötti alá-fölé rendeltséget. Csak más minőséget képviselnek. De az emberi értékességünk mindnyájunknak egyenlő, függetlenül attól, hogy valaki már szuperszemélyiségként él, vagy épp ellenkezőleg, még öntudatlan állapotban, alvó üzemmódban van.

Nagyon egyszerűen megfigyelheted, hogy ki az, aki érzelmi felnőttség szempontjából még ebben az alvó üzemmódban, gyermeki tudatállapotban van. Csak hallgasd, figyeld meg, ahogy beszél, milyen gyakran hallod tőle a „miatt” szót? A szavai mögül mindig az hallható ki, hogy ő még mindig másokra mutogat. Állítása szerint ő mindig mások miatt boldogtalan, szomorú, a másik felidegesítette, elrontotta a napját, elvette az önbizalmát, lerombolta az önbecsülését, és még hosszú a vádaskodásának listája. Ez egy tipikus áldozati gondolkodás és magatartásmód.

A FELELŐSSÉGVÁLLALÁS HATALMA

A szuperszemélyiségek rájöttek, hogy felelősségvállalás nélkül nincs látványos változás és fejlődés a tudatosságban. Ennek a felelősséghárításnak is megvan az érzelmi logikája, nem véletlenül alkalmazzák tömegesen, hiszen mentális fájdalomcsillapítóként szolgál. Ha másokra mutogatsz, akkor az az egód élménye, hogy te rendben vagy, csak a másik vagy a világ nincs. Mélyebb szinten kibontva viszont te nem vagy rendben, de csak azért, mert a másik vagy a világ nincs. Nem úgy viselkednek, nem úgy működnek, ahogyan kellene, pontosabban ahogy te megszabtad nekik az elmédben. Ezzel a gondolkodással és hozzáállással csak akkor változhat bármi, ha a másik vagy a világ változtat. Akkor leszel rendben, ha majd először ők viselkednek így vagy amúgy veled. És már kattant is a mentális bilincs az elméden. Sokan élik le e szerint a gondolkodás szerint az életüket, és egész idő alatt csak várakoznak.

Kétféle kognitív hozzáállás létezik: az akcióember és a reakcióember üzemmódja. A reakcióember tudatállapot az előbb említetteké. Vagyis ők azt vallják, hogy amilyen a mosdó, olyan a törülköző. A reakcióemberek a várakozó érzelmi rabszolgák. Észre sem veszik, mennyire kiszolgáltatottak. Ők teszik saját magukat kiszolgáltatottá azzal, hogy más emberek viselkedése határozza meg az övéket.

Ha a provokatív mentális nagymesterek szemszögéből nézzük a működésedet és viselkedésedet, akkor ezt úgy is megfogalmazhatjuk, hogy alapjáraton te egy gép vagy. Tudatosságot egyáltalán nem igénylő automatikus programok halmazait. A világ és a benne élő emberek pedig kényük-kedvük szerint nyomogatnak rajtad gombokat, te pedig azok szerint reagálsz. Ilyenkor teljesen kiszámítható vagy. Ha rád kiabál, visszakiabálsz. Ha megdicsér, jól érzed magad. Ha beszól, rosszul érzed magad. Nem figyel rád, feldühödsz. Ha elutasít, értéktelennek érzed magad. Olyan vagy, mint egy marionettbábu. Hol itt a mentális hatalom, irányítás és tudatosság?

A szuperszemélyiségek akcióemberek. Náluk már nem olyan a törülköző, amilyen a mosdó. Az ő programjuk az, hogy ha mocskos a mosdó, a törülköző attól még tiszta marad. Mert öntisztítóvá fejlődött. A felelősségvállalásuk következtében kiképezték magukat arra, hogy a tudatosságnak azon a szintjén állnak, hogy képesek irányítani a viselkedésüket, és jellemzően úgy érzik magukat, ahogy akarják. Ez az érzelmi intelligencia csúcsának egyik látványos jele. Még ha érzelmileg kilendülnének is, akaratuk szerint másodpercek alatt képesek a kívánt érzelmi állapotba visszakerülni – mindezt elfojtások nélkül.

A világban zajló dolgokért nem tudsz felelősséget vállalni, az azokra adott reakcióidért viszont maximálisan, azok teljes mértékben a te hatalmadba tartoznak. Ha esőre ébredsz reggel, megvan a hatalmad és képességed arra, hogy ez ne rontsa el a kedved, sőt! Táncra perdülsz ugyanúgy, mint egy verőfényes napon.

A negatív érzések széles tárháza midig akkor jelentkezik, amikor olyan területeket akarsz befolyásolni, amelyek a személyes hatáskörödön kívül állnak.

A személyes felelősségvállalásod a hatalom érzését adja neked. Rájössz, hogy nálad van a kormány. Onnantól kezdve megszűnsz érzelmileg kiszolgáltatott mentális rabszolgaként gondolkodni és viselkedni.

Az új ember tudatára ébredt szuperszemélyiségének. Rájött, hogy olyanná formálhatja saját magát, amilyenné akarja. Teljhatalmú urává képes válni a személyiségének, így a teljes viselkedésarzenáljának. Olyan személyiségszerkezetet alakíthat ki és aktiválhat magában, amilyet csak szeretne. Nem társfüggő, hanem társfüggetlen, vagyis egyedül is képes magát teljesnek és boldognak érezni. Így az emberi kapcsolataiban a jó érzések megosztását működteti, nem pedig az érzelmi koldulást. A szuperszemélyiségek magas érzelmi intelligenciájuknak köszönhetően képessé válnak irányítani a gondolataikat és az érzéseiket, elfojtások nélkül. Nem hiányból kapcsolódnak, hanem bőségből. Így az érzelmi szabadság és függetlenség állapotában vannak.