Philippe Sands

Patkányút

Egy szökevény náci szenvedélyes élete és titokzatos halála

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Philippe Sands: The Ratline. Love, Lies and Justice on the Trail of a Nazi Fugitive
Weidenfeld & Nicolson, 2020

Copyright © Philippe Sands, 2020
Hungarian translation © 2022 Orosz Ildikó
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © Horst, Charlotte, Otto és Traute a zell-am-seei vasútállomáson, 1944

ISBN 978 963 355 786 0

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Vonnák Diána
Szerkesztette Zoltán Gábor
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Tóth Magdaléna
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Minden apának és fiúnak,

különösen Allannek, Marcnak és Leónak

„Íjukkal leterítik az ifjakat, és nem irgalmaznak az újszülötteknek; nem szánják meg a gyermekeket.”

Ézsaiás, 13:18

Az áldozatnál fontosabb megértenünk a tömeggyilkost.

Javier Cercas

Az olvasóhoz

Könyvem eseményei olyan időszakban játszódnak, amikor sűrűn változtak az országhatárok, a regnáló hatalmak és a földrajzi nevek. A 19. században például a mai Lviv városát Lembergnek hívták, és az Osztrák–Magyar Monarchia keleti peremvidékéhez tartozott. Az első világháború után nem sokkal Lwów néven az új, független Lengyelország része lett, egészen a második világháború kitöréséig, amikortól a megszálló szovjetek Lvovként tartották számon. 1941 júliusában a németek elfoglalták, és ismét Lembergként megtették a Lengyel Főkormányzóság Galíciai körzetének székhelyévé. 1944 nyarán, miután a Vörös Hadsereg legyőzte a nácikat, Lviv néven Ukrajnához került – ma is ez a név van használatban. Lemberg, Lviv, Lvov és Lwów tehát ugyanaz a város.

Nem kis fejtörést okozott, hogy melyiket használjam az évek során változó földrajzi elnevezések közül könyvemben. Végül azt az elvet követtem, hogy az adott események időpontjában regnáló politikai hatalom elnevezését használtam.

Főszereplők

Wächter család

Otto családja

Josef Wächter, sz. 1863. december 29., Hawran (ma: Havraň), apa

Martha (Pfob) Wächter, sz. 1874. szeptember 23., Bécs, anya

Hertha (Wächter) Chaterny, sz. 1898, nővér

Ilse (Wächter) von Böheim-Heldensinn, sz. 1900, nővér

Otto Gustav, sz. 1901

felesége: Charlotte (Bleckmann) Wächter, sz. 1908

Otto Richard, sz. 1933

Otto, sz. 1961, Horst unokaöccse

Lieselotte (Liesl), sz. 1934

Dario, sz. 1969, Horst unokaöccse

Waltraut (Traute), sz. 1937

Horst Arthur, sz. 1939

Heidegund (Heide), sz. 1940

Sieglinde (Linde), sz. 1944

Charlotte családja

August von Scheindler, sz. 1852, nagyapa

Henriette (Schwippel) von Scheindler, sz. 1856, nagymama

Carl Walther Bleckmann, sz. 1868, apa

Margarete (Meta; von Scheindler) Bleckmann, sz. 1878, anya

Hanne (Sterz) Bleckmann, sz. 1902, nővér

Helene (Küfferle) Bleckmann, sz. 1903, nővér

Heinrich Bleckmann, sz. 1904, báty

Charlotte (Wächter) Bleckmann, sz. 1908

Wolfgang Bleckmann, sz. 1909, öcs

Richard Bleckmann, sz. 1914, öcs

Horst családja

felesége: Jacqueline (Ollèn) Wächter, sz. 1951

Magdalena Wächter, sz. 1977, lányuk

férje: Gerlot Galib Stanfel, sz. 1968

Otto bajtársai (1930–45)

Otto Bauer, hivatalvezető-helyettes Otto kormányzósága alatt Lembergben, 1942–44

Hanns Blaschke, a Deutsche Klub tagja, a júliusi puccs résztvevője, Bécs polgármestere, 1943–45

Martin Bormann, Adolf Hitler személyi titkára, 1943–45

Josef Bühler, a németek által megszállt Lengyel Főkormányzóság államtitkára, 1939–45

Josef Bürckel, Bécs Gauleitere (körzetvezetője), 1939–40

Eugen Dollmann, német diplomata, SS-tag, az Apostoli Szentszék követe, 1939

Georg von Ettingshausen, bécsi ügyvéd, a náci párt tagja

Helga Ettingshausen, a felesége

Hans Fischböck, a megszállt Hollandia pénzügyminisztere, 1940–45

Trudl Fischböck, a felesége, Charlotte barátnője

Ludwig Fischer, Varsó kormányzója, 1941–45

Hans Frank, a németek által megszállt Lengyelország főkormányzója, 1939–45

Brigitte Frank, Hans Frank felesége

Niklas Frank, Hans Frank fia, sz. 1939

Alfred Frauenfeld, a júliusi puccs résztvevője, Bécs Gauleitere (körzetvezetője), 1930

Odilo Globočnik (Globus), Bécs Gauleitere (körzetvezetője), 1938, SS- és rendőrparancsnok Lengyelországban, a Lublini körzetben, 1939–43

Reinhard Heydrich, a Gestapo vezetője, 1934–39, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal (Reichssicherheitshauptamt, RSHA) igazgatója, 1939–42

Heinrich Himmler, Reichsführer-SS (SS birodalmi vezető) és a rendőrség vezetője, 1933–45

Wilhelm Höttl, SS-őrnagy és titkosszolgálati tiszt, Otto olaszországi kollégája

Ernst Kaltenbrunner, a Deutsche Klub tagja, SS-vezető Ausztriában, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal (Reichssicherheitshauptamt, RSHA) vezetője, 1943–45

Friedrich (Fritz) Katzmann, SS-rendőrparancsnok Lembergben

Albert Kesselring, tábornagy, a Luftwaffe parancsnoka (Generalfeldmarschall)

Erich Koch, Ukrajna Reichskommissarja (birodalmi főmegbízottja), 1941–44

Friedrich-Wilhelm Krüger, SS- és rendőrfőkapitány (HSSPF) a németek által megszállt Lengyel Főkormányzóságban, 1939–43

Karl Lasch, a Galíciai körzet kormányzója, 1941–42

Ludwig Losacker, hivatalvezető Lembergben Otto kormányzósága alatt

Kajetan Mühlmann, művészettörténész, SS-tiszt

Hermann Neubacher, Bécs polgármestere, 1938–40

Rudolf Pavlu, a júliusi puccs résztvevője, Otto barátja és munkatársa, Krakkó polgármestere, 1941–43

Walter Rafelsberger, SS-vezető és államtitkár Bécsben, 1938–40

Burkhardt (Buko) Rathmann, a Waffen-SS 24. hegyivadász hadosztályának (Karstjäger) tagja, 1943–45

Walter Rauff, SS-tiszt a Birodalmi Biztonsági Főhivatalban (Reichssicherheitshauptamt, RSHA), a titkosrendőrség vezetője Olaszországban, 1943–45

Alfred Reinhardt, mérnök

Baldur von Schirach, a Hitlerjugend vezetője, 1931–40, Ausztria birodalmi kormányzója, 1940–45

Albert Schnez, Wehrmacht-tiszt

Arthur Seyss-Inquart, osztrák kancellár, 1938, Hollandia Reichskommissarja (birodalmi főmegbízottja), 1940–45, Horst keresztapja

Karl Wolff, SS-vezérezredes és rendőrfőparancsnok Olaszországban, 1943–45

Otto kapcsolatai

Stefan Brassloff, a Bécsi Egyetem professzora, Otto tanára, 1925

Emanuel (Manni) Braunegg, Otto közeli barátja Bécsben

Engelbert Dollfuss, osztrák kancellár, 1932–34

Luise Ebner, Otto barátja Bolzanóban (Olaszország)

Reinhard Gehlen, SS titkosszolgálati tiszt

Friedensreich Hundertwasser, képzőművész, Horst dolgozott neki

Josef Hupka, a Bécsi Egyetem professzora, Otto tanára, 1925

Herbert Kappler, SS-rendőrparancsnok Rómában, 1940–44

Georg Lippert, bécsi építész

Nora Oberrauch von Hösslin, Otto barátja Bolzanóban

Ferdinand Pawlikowski, püspök, a Bleckmann család barátja

Erich Priebke, SS-tiszt Rómában, a patkányúton át Argentínába szökött

dr. Franz Rehrl, Salzburg kormányzója, thümersbachi háztulajdonos

Franz Hieronymus Riedl, dél-tiroli újságíró

Lothar Rübelt, bécsi fotográfus

Franz Stangl, Treblinka parancsnoka, a patkányúton át Brazíliába szökött

Hansjakob Stehle, történész, író, Charlotte ismerőse

Josef Thorak, szobrász, Wächterék szomszédja Thümersbachban

Melitta Wiedemann, újságíró

Simon Wiesenthal, nácivadász

Karl-Gustav Wollenweber, német diplomata Rómában, 1940–44

Előszó

Róma, 1949. július 13.

A 9-es ágyon fekvő beteg állapota súlyosnak tűnt. Magas láza és akut májbetegsége következtében egyáltalán nem tudott enni, és az egész életét meghatározó törekvéseit és vágyait is félre kellett tennie.

Az ágya végében található kórlap hiányos információkat tartalmazott a személyére vonatkozóan, és még ezen adatok többsége is pontatlan volt. „A Reinhardt nevű beteget 1949. július 9-én hozták be a kórházba”, állt a feljegyzésben.1 A dátum stimmelt, a név nem. A férfi valódi neve Wächter volt, azonban ezt ekkoriban nem használta, mivel nem akarta felhívni magára a hatóságok figyelmét. Wächter ugyanis magas rangú náci volt, aki tömeggyilkosság vádja miatt körözés alatt állt. Egykor a németek által megszállt Lengyelország főkormányzójának, Hans Franknak a helyetteseként dolgozott. Főnökét három évvel korábban, Nürnbergben négymillió ember meggyilkolásáért felakasztották. Ugyanakkor Wächtert is vád alá helyezték „tömeggyilkosság”, vagyis több mint százezer ember agyonlövése és lemészárlása miatt. A becslés alatta maradt a valóságnak.

„Reinhardt” szökésben volt Rómában. Úgy tudta, hogy emberiesség elleni bűntettek és népirtás miatt egyformán vadásznak rá az amerikaiak, a lengyelek, a szovjetek és a zsidók is. Az egyetlen reménye az volt, hogy valahogyan eljuthat Dél-Amerikába.

A férfi apját Josefként azonosították a kórházi adatlapon, ami megfelelt a valóságnak. Saját keresztneve helyét azonban üresen hagyták. „Reinhardt” az Alfredo álnevet használta, de valódi keresztneve Otto volt.

A beteg foglalkozásánál az szerepelt: „író”, ami annyiban nem járt messze a valóságtól, hogy Otto Wächter csakugyan rengeteget írt: sűrűn levelezett a feleségével, és naplót is vezetett – igaz, utóbbiba kevés bejegyzést tett, és mint később kiderült számomra, azt is valami nehezen megfejthető gyorsírással vagy kódolt nyelven. A költészettel is próbálkozott, az utóbbi időben pedig, hogy üres óráit kitöltse és a figyelmét lekösse, papírra vetett egy filmforgatókönyvet, valamint egy Quo Vadis Germania? című kiáltványt Németország jövőjéről.

Amikor még hatalma teljében, szabad emberként élt, leginkább „aláíróként” tevékenykedett: olyan fontos dokumentumok, levelek és határozatok alatt szerepelt a neve, melyek nyomán embereket üldöztek, tettek tönkre és öltek meg. Bécsben két egykori egyetemi tanárának karrierjét törte kerékbe. Krakkóban szignálta a gettó megépítéséről szóló rendeletet. Lembergben egy tollvonással eltiltotta a zsidókat a munkavállalástól. Így hát pontosabb volna úgy fogalmazni, hogy foglalkozását tekintve jogász, kormányzó vagy SS-vezető volt. Az utóbbi négy évben azonban minden idegszálával a saját túlélésére koncentrált. Állandó bujkálásban és szökésben élt, és remélte, hogy sikerülhet megúsznia a felelősségre vonást.

Adatlapja szerint negyvenöt éves – valójában három évvel idősebb, nemrég ünnepelte a születésnapját. A feljegyzés szerint egyedülálló – igazából nős. Feleségét, Charlotte Bleckmannt leveleiben Lotte vagy Lo néven szólította; az asszony pedig őt Hümmchennek vagy Hümminek becézte. Hat közös gyermekük volt, de lehetett volna még több is…

Az adatlap nem jelölt meg római illetőségű lakcímet. Wächter rejtőzködve élt a város peremén, a Tevere folyó kanyarulatában megbúvó Vigna Pia-monostorban, a legfelső szinten, egy szerzetesi cellában. Állapotáról a következőt jegyezték fel a kórházban:

A beteg elmondása szerint július 1-je óta nem tud enni. Július 2-a óta magas láza van. Július 7-én a sárgaság tünetei jelentkeztek. Cukorbeteg. A klinikai vizsgálat során akut májzsugorodást (icterus gravis) igazoltunk.2

Más forrásokból tudjuk, hogy „Reinhardtnak” ez időben három látogatója volt a Szentlélek Kórházban. Egyikük egy püspök, aki valamikor közel állt XII. Piusz pápához. A másik egy orvos, aki a háború alatt Németország római nagykövetségén dolgozott. A harmadik pedig egy porosz asszony. A nő egy olasz kutató felesége volt, két gyereket neveltek. A nő mindennap meglátogatta a beteget, először vasárnap, a kórházi felvétele másnapján, aztán hétfőn kétszer, kedden pedig egyszer.

Aznap, július 13-án, szerdán ötödször kereste fel a férfit. Minden alkalommal hozott neki valami apró ajándékot, egy kis gyümölcsöt, kevés cukrot, ahogy az orvos tanácsolta.

A porosz nő nem egykönnyen jutott be a kórház Sala Baglivi kórtermébe, ahol a férfi feküdt. Első látogatásakor hosszan faggatta a biztonsági őr.

– Ennél pontosabb információk kellenek – közölte az őr.

Az asszonyt jó előre figyelmeztették, hogy legyen óvatos, és mondja azt, hogy az egyház barátja. Szó szerint elismételte, amit kellett, és az őr végül megenyhült. Mire ötödször járt a kórházban, már megismerték. A nőt lenyűgözték a Sala Baglivi méretei. „Akkora, mint egy templom”, mesélte utóbb Wächter (az adatlap szerint nem létező) feleségének.3 A nő otthonról gyalogosan ment meglátogatni a férfit: átvágott a piazza dei Quiritin, amelynek szökőkútjáról Mussolini kijelentette: a négy meztelen nőnek nincs helye a parkban, és végül jólesett megérkeznie a kinti forróságból a hatalmas, hűvös kórházépületbe.

A Sala Bagliviba lépve elhaladt a kis kápolna mellett, jobbra fordult, majd lassan odalépett a beteg ágyához. Üdvözölte a férfit, váltott vele pár szót, nedves ruhával a homlokát borogatta, kicserélte az ingét. Előhúzott egy kis széket az ágy alól, és leült beszélgetni, vigasztalni a férfit. A szomszéd ágyra új beteg érkezett, hallótávolságon belül, ezért a nő még inkább megválogatta a szavait.

A férfi alig beszélt. Májgyulladását intravénás penicillinkúrával kezelték. A gyógyszer levitte a lázat, de nagyon kimerítette a szervezetét. Az orvosok azt mondták, csak kevés folyadékot fogyaszthat, leginkább tejeskávét, illetve pár csepp narancslevet egy kiskanál szőlőcukorral. Figyelmeztették, hogy nagyon vigyázzon a gyomrára.

A nő minden látogatás alkalmával észrevett valami kis változást a beteg állapotában. Hétfőn még gyenge volt, és alig szólalt meg. Kedden frissebbnek és beszédesebbnek tűnt. A leveleiről kérdezősködött, amelyeket nagyon várt, és kifejezte reményét, hogy legidősebb fia, az ifjabb Otto még a nyár folyamán meglátogatja.

Aznap, szerdán a hangja bizakodóan csengett, habár továbbra is kimerültnek érezte magát.

– Sokkal jobban vagyok – állapította meg.

A nő egy kiskanál narancslevet adagolt a szájába. A férfi tiszta tudattal, csillogó szemmel feküdt, erejéből már hosszabb gondolatmenetre is futotta.

– Nem baj, ha Lo nem tud most bejönni.4 Az elmúlt napokban, különösen ezeken a hosszú kórházi éjjeleken, annyira közel éreztem őt magamhoz! Boldog vagyok, hogy a távolság ellenére is ennyire szoros köztünk a kötelék. Lo tökéletesen megért engem. Minden úgy történt, ahogy történnie kellett.

A férfi teste belül égett, de nem érzett fájdalmat. Nyugodtnak látszott; az asszony kezét fogva, mozdulatlanul feküdt. A nő elmesélte, hogyan telt a napja, mi újság Rómában, mi hír a gyerekekről. Mielőtt elment, gyöngéden megsimogatta a beteg homlokát.

A férfi így búcsúzott:

– Jó kezekben vagyok, holnap találkozunk.5

Fél hatkor a porosz nő elköszönt a „Reinhardt” nevű betegtől. Tudta, hogy közel a vég.

Aznap éjjel meglátogatta a püspök. Az utolsó percekben a karjában tartotta. A püspök visszaemlékezése szerint a férfi elmondta neki a végakaratát. Arra gyanakodott, hogy szándékos mérgezés okozhatta a halálát, és vélt gyilkosát is megnevezte. Sok év telt el, mire utolsó szavait, melyeknek kizárólagos fültanúja a püspök volt, mások is megismerhették.

A beteg nem érte meg a másnapot.

Néhány nappal később a porosz nő, aki korábban látogatta, levelet írt Wächter özvegyének, Charlotténak. Tíz, kézzel írt oldalon számolt be arról, hogyan ismerkedett meg Wächterrel pár héttel korábban, nem sokkal a férfi Rómába érkezése után. „Tőle tudok magáról, a gyerekekről, és mindarról, ami kedves volt számára az életben.”6 „Reinhardt” mesélt neki a háború előtti és alatti munkájáról, és az azt követő évekről, amelyeket a hegyekben vészelt át. Az asszony megemlítette a levélben a férfi fáradhatatlanságát, és utalt egy Rómán kívüli hétvégi utazására, azonban nem nevezte meg a helyet és a személyt, akit felkeresett.

A levél végül néhány szóban ismertette a diagnózist. Az orvosok szerint a férfi halálát akut májzsugorodás okozta, egyfajta „belső mérgezés”, amit vélhetően szennyezett ennivaló vagy víz váltott ki. A levélíró néhány szót ejtett még a jövőről, arról, hogy bizonyára nagyon fog hiányozni Charlotténak az ő „optimista, derűs bajtársa”. De gondoljon a gyerekekre, teszi hozzá, nekik most egy bátor, boldog édesanyára lesz szükségük.

„A férje leginkább a töretlen derűjét szerette Önben, és hogy szilárdan, két lábbal állt a földön.”7 Ezekkel a szavakkal zárta levelét, amely mindvégig hallgatott a beteg valódi nevéről.

A levél 1949. július 25-én kelt. Rómából Salzburgba küldték, egyenesen Charlotte Wächter és hat gyermeke otthonába.

Charlotte harminchat éven át őrizte a levelet. Miután 1985-ben meghalt, a levél egyéb személyes iratokkal együtt legidősebb fiához, az ifjabb Ottóhoz került. Később, Otto 1997-es halála után a negyedik gyerek, Horst örökölte meg a hagyatékot. Horst egy hatalmas, üres, egykor pompás, de immár rogyadozó kastélyban élt Hagenbergben. Ez az osztrák falu a Bécsből Brno (Brünn) felé vezető út mentén áll. A levél évekig hevert magántulajdonban, teljes ismeretlenségben.

Azután, két évtizeddel később, egy különösen hideg napon felkerestem Horstot a hagenbergi kastélyában. Néhány évvel korábban mutattak be bennünket egymásnak, és én ekkor már tudtam az anyai örökségében található több ezer oldalnyi dokumentumról. Horst egyszer csak megkérdezte, szeretném-e megnézni a porosz nő eredeti levelét. Igennel válaszoltam. Vendéglátóm kiment a konyhába, fel a meredek kőlépcsőn, majd a szobájában odalépett az ágyával szemközti, régi, üvegajtós faszekrényhez, amely mellett ott függött az apja SS-egyenruhás fényképe. Elővette a levelet, lehozta a konyhába, maga elé tette a faasztalra, és elkezdte felolvasni.

Aztán a hangja egyszer csak elcsuklott, és könnybe lábadt a szeme.

– Nem igaz – szólalt meg.

– Mi nem igaz? – kérdeztem.

– Hogy apám betegségben hunyt el.

A kályhában pattogott a tűz, Horst halkan, gyengéden beszélt, én pedig párás leheletét néztem a hűvös szobában.

Ekkor már öt éve ismertem Horstot, ő pedig éppen ezt a pillanatot választotta, hogy megossza velem a titkát, hogy szerinte az apját megölték.

– Vajon mi az igazság?

Jegyzetek

A jegyzetekben szereplő rövidítések

CB: Charlotte Bleckmann (1932 szeptemberéig)

CW: Charlotte Wächter (1932 szeptembere után)

EF: Eduard Fischer

EM: e-mail

h.: meghalt

HH: Heinrich Himmler

HJS: Hansjakob Stehle

HW: Horst Wächter

JW: Josef Wächter

L: levelezés

LMK: Lea Main-Klingst

LR: Lothar Rübelt

M: magnókazettás felvétel

N: napló

OW: Otto Wächter

P: Charlotte Wächter papírjai/hagyatéka

PS: Philippe Sands

sz.: született

V: visszaemlékezés

1 P, Nachlass, Abschnitt 1, 66. o.

2 Uo.

3 L, Hedi Dupré CW-nek, 1949. július 25., 7. o.

4 L, Hedi Dupré CW-nek, 1949. július 25., 8–9. o.

5 L, Hedi Dupré CW-nek, 1949. július 25., 9. o.

6 L, Hedi Dupré CW-nek, 1949. július 25., 1. o.

7 L, Hedi Dupré CW-nek, 1949. július 25., 10. o.

Tartalom

Az olvasóhoz

Főszereplők

Előszó

I. Szerelem

1. Hagenberg, 2012

2. Otto, 1901

3. Charlotte, 1908

4. Bécs, 1929

5. Hagenberg, 2013

6. Bécs, 1933

7. Berlin, 1934

II. Hatalom

8. Bécs, 1938

9. London, 2014

10. Bécs, 1938

11. Krakkó, 1939

12. Bronisława

13. Krakkó, 1941

14. Lemberg, 1942

15. Michael

16. Lemberg, 1943

17. Lviv, 2014

18. Lemberg, 1944

19. Bolzano, 1944

20. Thümersbach, 1945

III. Szökés

21. New York, 2015

22. Hagener Hütte, 1945

23. Buko

24. Salzburg, 1948

25. Bolzano, 1949

26. Varsó, 2016

27. Vigna Pia, 1949. május

28. Művészet

29. Róma, 1949. június

30. Szentlélek Kórház, 1949. július

IV. Halál

31. O. W. öt temetése

32. Hagenberg, 2016

33. Végrendelet

34. 1949. szeptember

35. A püspök

36. Hidegháború

37. Wollenweber

38. CIC

39. Lauterbacher

40. Persilschein

41. Los Angeles

42. Hass

43. Róma, 2017

44. Anima

45. Café Doney

46. Albanói-tó

47. Exhumálás

48. Lucid

49. Albuquerque, 2018

50. Wiesenthal

51. Máj

52. Hagenberg, 2018

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Források

Fényképek jegyzéke

Források és engedélyek (a fénykép sorszámával)

Mutató

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0