BÖJTE CSABA – CSÁK JÁNOS

Az élet jó oldala

Értékek keresése az ingatag világban

© Böjte Csaba, 2022

© Csák János, 2022

© Csák Anna, 2022

© Open Books, 2022

Borítófotó © Csák Levente, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Laik Eszter

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-160-3

Tartalom

ELŐSZÓ (Csák Anna)

BEVEZETŐ

A járható út

ÉRTÉKEINK

Emberi jók

A nagyobb értelem

Gesztusok egymás iránt

Minden vihar után kisüt a nap

Egyedül nem megyünk semmire

Hármas út

CSALÁD

Egy irányba tekintenek

Mindannyian erre vágyunk

Aki nekünk teremtetett

A ránk bízott életnél fontosabb semmi sincs

A felelősségvállalás boldoggá tesz

A szeretet nem jutalom

Mint paszulykaró a kis bab mellett

Az otthon az a hely, ahol elengedheted magad

Utazás a semmiből a végtelen felé

Valóra váltani legszebb álmaid

Ahol a lehetőség, ott a felelősség

MUNKA

Prizma, amely továbbadja a fényt

Nem egyéni siker, közös győzelem

A felvállalt munka erőt ad

Ha valóban szükség van rá, előkerül a pénz

Vedd észre a közösségben, ki van bajban

A legnagyobb siker önmagunk legyőzése

Ne görcsösen, csak lazán

Úgy születünk, hogy szeretünk tanulni, dolgozni, alkotni

KÖZÉLET

Hatalmas hangyaboly vagyunk

Szeretettel megosztani a magad kincseit

Ne féljünk konfrontálódni

Része a nagyobb egésznek

Miért is lennénk gyengébbek az elődeinknél?

Közös történetek és tapasztalatok

Jó ember vagy

Az engedelmesség szabadságot ad

Legbelsőbb éned szentélye

SAJÁT MAGAM

Folyjon rajtunk keresztül az érték

Feldolgozzuk életünk élményeit

Lélek nincsen a porhüvelyed nélkül

Az örökség átadása ajándékozás

Vigyünk ünnepet egymás életébe

Legyetek olyanok, mint a gyerekek

A szeretet többet ér, mint az igazságosság

ÖSSZEGZÉS

A határok nem körülöttünk vannak, hanem bennünk

Az irodalmi idézetek forrásai

A bibliai idézetek forrásai

ELŐSZÓ

2022 áprilisában együtt autóztunk édesapámmal, Csák Jánossal a Felvidéken. Ő tárgyalni ment, én pedig életútinterjút készíteni egy készülő memoárkötethez, vállalkozásom, a Memoár Műhely keretein belül. Útközben mesélt János először arról az ötletről, hogy készülne egy beszélgetős kötet több évtizedes barátjával, munkatársával, lelkivezetőjével, Böjte Csaba testvérrel és vele, melyben az élet nagy kérdéseiről mesélnének, összefoglalnák életük tapasztalatait. Megkérdezte, lenne-e kedvem terelgetni, moderálni kettejük dialógusát.

Két hónappal és több termékeny, koncepciót csiszoló beszélgetés után, amelyeket a kiadóval folytattunk, ott ültünk gyerekkori otthonomban, édesapám rómaifürdői könyvtárszobájában a dohányzóasztal körül hárman: Böjte Csaba atya, több mint hatezer elhagyott erdélyi gyermek gondviselője, Csák János, négygyermekes vezető, frissen kinevezett miniszter és jómagam. A nyári meleg ellenére is hűvös szobában a fölénk magasodó, könyvekkel roskadásig megpakolt polcok, az állólámpák sárga fényének ismerős, meghitt világa, a platánfák és gesztenyék nyitott ablakon beszűrődő susogása épp a megfelelő aláfestést nyújtotta az előttünk álló, többnapos beszélgetéshez. Magasra tettük a mércét: az volt a célunk, hogy leltárt készítsünk, ez a két nagy formátumú, teremtő, alkotó ember mit gondol a jó életről, és milyen iránymutatást adhat saját élettörténetén keresztül, hogyan igazodjunk el értékválsággal terhelt világunkban.

Több tucat életútinterjút készítettem már, mégis enyhe lámpalázzal vágtam bele a beszélgetésbe – vajon mit tudunk együtt létrehozni? Hogy lehet több évtizednyi tapasztalatot, bölcsességet összefogni és feldolgozható formában közreadni?

Bízom benne, hogy a kötetben összegyűjtött gondolatok iránytűként szolgálnak majd minden olvasónak, aki kíváncsi arra, milyen abszolút értékek vezérelték ezt a két kivételes embert – legyen szó családról, munkáról, közösségről vagy saját személyes, belső útjukról. Számomra különleges ajándék volt tanúja lenni Csaba testvér és János beszélgetéseinek: olyan élmény, amiről a gyermekeim gyermekeinek is mesélhetek majd.

Csák Anna

BEVEZETŐ

„Nem az elveszett édent keressük”

BÖJTE CSABA

A járható út

CSÁK JÁNOS

A nyolcvanas évek végén találkoztunk először Kolozsváron, amikor Csaba testvér egyetemi lelkész volt. Mély benyomást tett rám, ahogyan a kollégiumban az egyetemistákkal beszélt. Megérezte a lendületüket, és rájuk hangolódva képes volt tovább terelni őket, ami különösen nagy dolog. Időnként újra találkoztunk, én pedig lenyűgözve figyeltem azt a bátorságot, ahogy Csaba testvér megkezdte a dévai kolostor újjáépítését, majd az árva gyerekek befogadását. Ő volt az első olyan személy, aki azt az élményt keltette bennem, hogy egyenesen halad a lelkével összhangban lévő autentikus útján. Ennek forrása, ahogy ő szokta mondani, hogy megimádkozza a dolgokat, odahallgat Istenre. Ez az ő óriási támasza, és az ebből fakadó belső nyugalom, bizonyosságérzés az, amit modern világunkban mindenki keresgél.

A vezetői hivatás elkerülhetetlen és állandó velejárója a magányosság. Irányítani más embereket, folyamatokat, közben valahonnan folyvást erőt meríteni. Ennek a forrása lehet a Jóisten, a család vagy egy társ, barát. A munkatársak nemigen tudják betölteni ezt a szerepet, hiszen ők vagy beosztottak, vagy versenytársak, legalábbis az üzleti életben. A magányosság akkor érzékelhető leginkább, amikor az embernek nagy és a külvilág számára elrugaszkodottnak vagy akár őrültnek tűnő ötletei támadnak. Amikor Csaba testvér elkezdte befogadni a gyerekeket, akkor az egyházban, a rendben sem volt mindenki egyértelműen támogató. Nekem is akadt már számos nem szokványos ötletem a pályám során, számtalanszor megkaptam, hogy minek kergetek mindenféle álmokat, nyugodjak le végre. A Csaba testvérrel töltött idők, a sok utazás, a séták, a közös autózások rengeteget segítettek abban, hogy az álmok a helyükre kerüljenek, elváljanak egymástól a valóban értékes alkotó elképzelések és azok, amelyeket csak azért táplálunk, mert megengedhetjük magunknak, vagy nincs jobb dolgunk.

Amikor öltönyben, nyakkendőben a londoni Ritzben, a New York-i Four Seasons szállodában vagy a Wall Street egyik felhőkarcolójának ötvenedik emeletén tárgyal az ember akkora összegekről, amelyeket elképzelni is nehéz, akkor könnyű elveszíteni a valóság dimenzióit. Számomra a Csaba testvérhez fűződő barátság és a Szent Ferenc Alapítványban végzett munka – melyet én támogatóként, tanácsadóként és a kétezres évek elejétől miniszterségemig felügyelőbizottsági tagként segítettem – tulajdonképpen magát az egyensúlyt jelenti, hogy ne veszítsem el a kapcsolatomat a valóságos világgal. Bárhova vezet és emel a tudásod, a szorgalmad és a szerencséd, soha ne feledkezz meg arról, hogy a végső valóság nem csak anyagi javakból és a bankszámládból áll, hanem konkrét emberi személyek konkrét sorsából.

Egyik alkalommal behoztak Déván egy összefagyott kezű kétévesforma kislányt, aki még beszélni sem tudott, csak makogni. Láttam, ahogy Csaba testvér azt a pici lányt megnyugtatja, feloldja a görcseit, és ez rögvest visszahozott a földre. A nyers, sokszor döbbenetes testi, lelki és szellemi szenvedés és igazságtalanság láttán sokan leblokkolnak, dühöt és tehetetlenséget éreznek a világ iránt. Számomra az ilyen tapasztalatok azt üzenik, hogy bármilyen nagy is a baj, érdemes cselekedni.

Csaba testvér annak idején azt mondta, meg kell szelídíteni ezeket a gyerekeket, akiket épp azok bántottak, akiktől a legtöbb szeretetet és biztonságérzetet kellett volna kapniuk. Ez a szelídítés pedig úgy kezdődik, hogy elmagyarázod nekik: bármi történjék is, van valaki, akinek te fontos vagy, és ez a személy a Jóisten, aki mindig odafigyel rád, semmilyen körülmények között nem hagy el, és nem akar téged bántani. Ez a gondolat azóta is erőt ad nekem. Sokkal jobb ember lettem a Csaba testvérrel összekötő barátság révén.

Egy menedzser feladata sok esetben nagyon hasonló ahhoz, mint amilyen az árvaházi vagy gyermekvédelmi munka. Egy szervezetben is éppúgy találkozunk bonyolult problémákkal, amelyek megoldása mindig emberi beavatkozást igényel. Látjuk a problémákat, és a megoldásukhoz elkezdjük összegyűjteni az információkat. De mit tegyünk akkor, ha százával tornyosulnak a nehézségek előttünk? Melyik megoldása a legsürgetőbb? Ilyenkor sokan halasztgatják a döntéseket, vagy azt mondják: úgysem tudom megoldani mindegyiket, inkább bele sem kezdek. A gyermekvédelemben ez a luxus nem engedhető meg, mert emberi sorsokról van szó. De valójában az élet más területein is éppilyen fontos, hogy valamilyen fontossági sorrendet állítsunk fel, és tegyük meg azt, amire lehetőségünk van.

Persze sosem lehet mindent tökéletesen megoldani, minden problémát idejében kezelni. A dévai Szent Ferenc Alapítvány sem képes a világ vagy Erdély vagy akár csak egyetlen város összes elhagyott gyermekét megmenteni. A világ összes igazságtalanságát nem tudjuk megoldani. De az járható út, hogy először egy gyermeket, utána kettőt, majd hármat magunkhoz veszünk, és gondoskodunk az oktatásukról, nevelésükről. És lám, mára már több mint hatezer gyerekhez értünk el és fogadtunk be, közülük sokan mára már saját lábukon önállóan megállni képes felnőtté váltak. Egy egész kisvárosnyi gyermek élete fordult jobbra, és másoké is, akik keresztszülők, segítők, nevelők lettek, akik átmentek ezen a rendszeren, vagy akár csak a hírét hallották. Pontos hasonlat az alapítványra, amit Csaba testvér szokott használni: Szent József elfogadja Máriát, felnevelik Jézust, aki aztán végigmegy a maga útján. Mindez annyit jelent számomra, hogy igyekezzek az erőm és tehetségem révén megoldható kérdésekkel foglalkozni, ne pedig azon búsongani, hogy mi minden nincs megoldva a világon.

A barátságunk elmélyülését segítette, hogy hasonló kihívásokkal kellett szembenéznünk, és elég sok időt töltöttünk együtt. A találkozások számomra mindig tartalmas, örömteli idők. Olyan érzés, mint amit a kisgyerek érezhet, amikor feldobják: kacagni kezd. Az én szakmámban, a szervezetek irányításában sikernek éljük meg, amikor megjelenik egy új termék, vagy megkötünk egy nagy üzletet. De ami a Szent Ferenc Alapítványnál történik, hogy különböző hátterű, különböző helyekről származó gyerekek élnek egy nagy családban, és együtt építik, bátorítják és vigasztalják egymást, azt tanította meg nekem, hogy mennyire lehet örülni az élet apró dolgainak. Ez az, amit a modernitásban nagyon sokszor elfelejtünk. Álljunk meg, és örüljünk annak, ami van. Ne habzsoljunk, és ne akarjunk túlzásokba esni, hanem adjunk hálát azért, ami van.

BÖJTE CSABA

Számomra a legeslegfontosabb mindig az ember, épp ezért mindenkire próbálok figyelni. Minden egyéb csomagolópapír. Nagyon jólesett, hogy ezt a figyelmet János viszonozta, ő is kíváncsi volt a gyerekeinkre, a munkánkra, az életünkre. Minden szülő örömmel dicsekszik a saját gyermekeivel, és minthogy sok gyerekem van, sokat beszélgettünk arról, hogyan segíthetjük őket kibontakoztatni, növekedni. Hálás vagyok Jánosnak, amiért ebben a családapai feladatomban a társam, és örvendek, hogy gyakorta kereshetjük együtt az élet nagy kérdéseire a válaszokat.

Fontos elhinnünk, hogy mindig van megoldás. Nem tudok olyan Istenben hinni, aki akár egy embert vagy egy népet vagy egy családot zsákutcába juttatna, vagy vakvágányra engedne, és azt mondaná, hogy ennyi volt, nincs tovább. A megoldások Istenében hiszek, aki egyszerre lehet egy árva gyerek Istene, lehet a miénk, felnőtteké, és akár a népünké is. Biztosan van olyan út, amelyen érdemes elindulni. Amikor a gyerek a számtanpélda előtt nyafog, hogy nem tudja megoldani, azt mondom neki: „Gondolkozz! Nem adták volna fel neked, ha nem lenne jó megoldás.” Ugyanilyen Istenben hiszek, aki talán sokszor rázós, combos feladatok elé állít, de azokra mindig van megoldás.

Így jött létre Déván is a gyermekotthon. Egyszer nyitva felejtettem az ajtót, és a gyerekek bejöttek. Nem trombitáltuk össze őket, csak reagáltunk a kilencvenes évek romániai gazdasági összeomlására, a számtalan bajba jutott ember igényeire.

Ha azonban Jánostól, a kuratóriumtól, a barátaimtól nem kaptam volna bátorítást, hogy meg lehet ezt csinálni, hogy érdemes belevágni, akkor most nem lenne nyolcvanvalahány városban gyermekvédelem. Az a jó barátság, amikor együtt keressük a megoldásokat, és nagyon sok gyerek számára tényleg megoldás volt ez a barátság. Lehet, hogy én vagyok a jéghegy csúcsa, aki úgy tűnik, hogy Dévát működteti, de a felszín alatt azért rengeteg érték van, sok ember, aki mind-mind ezen dolgozik.

Nagyon fontos tisztában lennünk azzal, hogy előttünk a jövő. Ezek a gyerekek elvesztettek sok mindent, ebből mégsem az következik, hogy többé már semmi nem vár rájuk. Kaptak egy-két pofont, de tovább kell menniük. Szerintem az üzleti életben is ugyanez a helyzet. Nem az elveszett édent keressük. Olyan szépen mondja a miatyánkban Jézus Krisztus, hogy „Jöjjön el a te országod”. Nem azt mondja, hogy valahogy őrizzük meg a jelenlegi állapotot, hanem hogy építsük Isten országát. A keresztény ember egyedül sem és közösségileg sem a világ végére készül, nem az összeomlásra, hanem a szeretet országának a kiteljesedésére.

Szerintem ez megvalósítható feladat. Nem utópiát kergettet velünk Jézus Krisztus, hanem valóra váltható álmot. Éppen ezért úgy gondolom, hogy Magyarország nem volt, hanem lesz – így kell hozzáállni. Ha a gyereknek nem volt korábban igazi élete, majd most lesz. Így beszélek hozzájuk: „Kicsi szívem, tanulj, küzdjél, kaparj, állj neki, és olyan csodaszép életed lesz, feleséged, férjed, gyereked és mindened! Fog ez menni!” A pozitív gondolkodás nagyon hiányzik a mai világból, és meglehetősen fontos, hogy a gyermekeinket ebben a szellemben neveljük. Munka van vele, feladat van vele, de hisszük, hogy Isten a kiteljesedés, a csodák Istene.

A múltkor a kezembe került egy régi füzet, talán hatodikos lehettem, amikor azt tanították, hogy vannak az életben alapaxiómák. Akkor felírtam a füzetbe, hogy az én alapaxiómám: az élet szép, az élet jó, élni érdemes. Ennek fényében kell élnünk az életünket, hogy értékeljük azt az ajándékot, amelyet Isten adott. A mai nap is Isten ajándéka. A kihívás, amellyel nap mint nap találkozunk, felkérés, Isten ajándéka. Szerintem kíváncsian, bizakodva kell a holnapot néznünk, akkor is, ha háború van Ukrajnában, vagy más nehézségek támadnak. Bíznunk kell abban, hogy Isten szeretne megajándékozni bennünket, és csak bátorítani tudnék mindenkit, hogy ne a félelem, a kishitűség, a holnaptól való irtózás járja át az életét, hanem a kemény munka: oldjuk meg, és jussunk túl a nehézségeken!

ÉRTÉKEINK

„Az ember nem élhet kötődések nélkül,  a kötődések tanítanak meg rá, hogy valahová tartozzunk”

CSÁK JÁNOS

Emberi jók

CSÁK JÁNOS

A nyugati felfogásban az ember rendkívül büszke magára: úgy gondolja, mindaz, amit éppen kigondol vagy csinál, a lehetséges világok legtökéletesebbike. Emlékszem, amikor gyerek voltam, és fekete-fehérben néztük a tévében az amerikai filmeket, úgy reklámozták az autókat, mintha ezeknél jobb sosem lehetne. Pedig azok a kocsik a maiakhoz képest csotrogányok voltak. Rá kellett jönnöm, hogy jobb, ha nem vagyunk túl nagyra a teljesítményünkkel, mert a világ dicsősége elmúlik. Mégis kell lennie valamilyen állandóságnak. Világéletemben igyekeztem olvasni a Bibliát. Hosszú ideig tartott azonban, amíg eljutottam oda, hogy az elmém helyett a szívemmel kezdjem el olvasni. A Biblia, az Újszövetség két nagy bölcsességre épít: az egyik a zsidók egyistenhívő, csodákra váró hite, a másik pedig a görögök logikája, amely a hit mellé az emberi elme számára is felfogható magyarázatokat keres. Elhatároztam, hogy a mélyére ások, és megnézem, honnan erednek ezek a bölcsességek, és hogyan békíthető össze ez a két elgondolás.

Tizenkilenc éves voltam, amikor megvettem az első görög filozófiakötetet, amit akkor végül nem olvastam el. Dolgoznom kellett, pár évvel később jöttek a gyerekek, zajlott az élet. Jóval később, harminc-egynéhány éves koromban kezdtem módszeresen utánajárni, milyen életvezetési értékeket kínál a teológia és a filozófia. Azt találtam, hogy igenis vannak olyan emberi jók, amelyek tértől és időtől függetlenül egy tűzföldi indiánnak, egy három-négyezer évvel ezelőtt élő egyiptominak vagy Tokióban egy mai japánnak ugyanúgy fontosak. Ezek alkotják az emberiség közös ambícióját. Ilyen érték például, hogy mindannyian akkor érezzük jól magunkat, ha biztonságban tudhatjuk magunkat és a szeretteinket, ha béke van körülöttünk. Ha ez nincs, akkor minden energiánk arra megy, hogy megteremtsük. Ugyanilyen érték a kötődés: az ember nem élhet kötődések nélkül, a kötődések alapozzák meg azt, hogy később képesek legyünk közösségi és társadalmi körökhöz is kapcsolódni. Mindenki szeretne valahová tartozni. Az is fontos, hogy gondoskodhassunk magunkról, a szeretteinkről és a közösségünkről, sőt, hogy szabadon dönthessünk arról, hogy ezt miként tesszük. Senki nem szeretne rabszolga lenni, és senki sem szereti, ha állandóan megmondják neki, hogyan kell élnie, mit kell tennie. Ezért nem jó, ha egy szülő vagy egy család segélyre szorul, ha függőségben él, mert ilyenkor elvész az önbizalom, hogy képesek a maguk módján, akaratából és erejéből magukról gondoskodni. Az a jó, ha minél több ember képes magáról és szeretteiről gondoskodni, mert csak magabíró családok alapjain lesz erős egy közösség, nemzet vagy civilizáció.

Sokat utazom a világban Amerikától Kínáig, Svédországtól Ausztráliáig, s az emberi jók kérdése szinte minden üzleti, akadémiai, politikai vagy baráti társaságban felmerül. Azt tapasztalom, hogy nagy igény van efféle beszélgetésekre, de csak ritkán akarunk vagy merünk belekezdeni, inkább találunk valami ürügyet, hogy ne kelljen beszélni a végső kérdésekről: mit tartunk fontosnak az életünkben, mire szánjuk az erőnket: emberekre vagy anyagi javakra.

Számtalan helyen tettem fel a kérdést az általam legfontosabbnak tartott négy emberi jó kapcsán: a békét és biztonságot, a kötődést, a gondoskodás képességét és a lelki egyensúlyt tartják-e ők is a maguk életében a legfontosabbnak. Számtalan embertől kérdeztem meg szerte a világban, hogy van-e olyan elem, amit elvennének ebből a négyből, vagy van-e olyan tényező, ami hiányzik, pedig elengedhetetlen a jó élethez. Alapvetően hasonló válaszokat kapok, ezért merem kijelenteni, hogy az emberek a világ minden táján ezeket tartják a legfontosabbaknak.

A modernitásban sokan úgy gondolják, hogy a régiek bölcsessége – beleértve a Bibliát – még az emberiség gyermekkorában született, a modern életben már nem lehet vagy nem érdemes erre támaszkodni. Ezzel szemben én úgy gondolom, a mai ember semmivel sem értelmesebb, mint negyvenezer évvel ezelőtti őse, csupán az emberiség felhalmozott tudása nagyobb. Ma is ugyanazok a céljaink, csak egy jóval összetettebb, komplexebb világban. Hiszen egy édesanya ugyanúgy féltette, ugyanúgy ölelte magához a gyermekét, egy apa ugyanúgy szeretett volna gondoskodni a gyermekéről meg a családjáról, ugyanúgy próbáltak biztonságos otthont építeni maguknak negyvenezer évvel ezelőtt, mint ma.

Az életünk négy szférában zajlik: a családban, a munkában, a baráti közösségben és a közéletben, végül a személy benső világában. A nyugati vezetőképző iskolákban azt tanítják, hogy az embernek fenn kell tartania a család és a munka közötti egyensúlyt, és akkor minden rendben lesz. Ez így szépen hangzik, de túlságosan leegyszerűsítő. Előfordul, hogy egy férfi csak a feleségére koncentrál, és mindenáron őt akarja megváltoztatni, vagy kizárólag vele próbálja betölteni az életét. Az is megtörténik, hogy valamely szülő ugyanígy tesz a gyermekével. Azok a házasságok, amelyekben az egyik vagy a másik félnek fel kell adnia a társas kapcsolatait, nem jók, mert a barátságainkkal együtt vagyunk teljes emberek. Emellett arra is szükségünk van, hogy gondolkodjunk, töprengjünk, önmagunkban legyünk – ilyen az ima is, vagy a Micimackóban a Pagony gondolkodósarka. A saját életemben is úgy találtam, hogy a négy életszféránk egyensúlyára van szükség, mert az egyik összefügg a másikkal, egymást táplálják. Ha vissza tudok időnként vonulni gondolkodni, töprengeni a magam dolgain, akkor jobb leszek a munkámban, jobb leszek a családomban, jobb leszek a közösségemben. Ha tartalmas baráti kapcsolataim vannak, akkor jobb leszek a családban, jobb leszek a munkámban, és inspirációkat kapok.

Vállalati környezetben sokszor megfigyeltem, mekkora energia szabadul fel valakiben, ha észreveszi, hogy odafigyelnek rá, ha meghallgatják a szavát. Mindenki szeretné megmutatni azt, ami benne van, és ehhez társakra van szüksége. Még a ’nagylelkű’ kifejezés is valójában két ember kapcsolatára vonatkozik, nem csak arra, akire mondják. A nagylelkűség azt jelenti, hogy akarsz és képes vagy megnyílni, magadhoz engedni másokat, akikkel aztán kölcsönösen meg tudtok mutatkozni egymásban. Ahogy József Attila mondja: „Hiába fürösztöd önmagadban, / Csak másban moshatod meg arcodat.”[1]

Nagyon sokszor látom főleg csoportos megbeszéléseken, amikor akár egy konkrét megoldandó problémáról, akár távolabbi, stratégiai ügyekről esik szó, mennyire felbátorodnak az emberek, ha elmondhatják a véleményüket, még akkor is, ha a vitában esetleg az ő álláspontjuk vagy érvük később elhalványodik, mert jönnek erősebbek. Ennél még nagyobb dolog, amikor később valaki akár szó szerint visszaidézi, amit a másik mondott egy előző megbeszélésen. Akit meghallgatnak, az szárnyalni kezd, az pedig, akinek a szavait később visszaidézik, szinte rakétákat kap, mert nekünk, embereknek, jólesik, ha észrevesznek, ha megmutathatjuk magunkat. Ilyenkor érezzük, hogy van, akit érdekel, hogy kik vagyunk, és mit gondolunk a világról.

Az irodalmi idézetek forrásai

[1] József Attila: Nem én kiáltok. In: József Attila összes versei. Magvető Kiadó, Budapest, 2019.