SERDIÁN MIKLÓS GYÖRGY

3in1

Editio Plurilingua
Budapest, 2024

3IN1

LIPÓT-ALSÓ, SZIVARKLUB (2012),
KÉPMUTATÓ LETT A VLÁG

© Serdián Miklós György

ISBN 978-963-9431-91-1 | EPUB

epl.bud.hu.eu@gmail.com

www.ekonyv.hu

Lipót-Alsó

(Szlengregény)

1.

– Sirály. Király – röffentette a zsírfejű kidobó, miközben halvány csepeli bájvigyort gyötört a burájára. A becsületes neve Hóhér volt, és Szandolin gorillájaként gályázott, amikor épp szabadlábon védekezett.

– Siker. Maksz. Mexx. Mix. Ez már megérkezett – tette hozzá Zombi, aki jamaikai táncosnak rakta össze magát, mert lánykorában egy napbarnított kokaincsempésszel ült a kaptárban. Tőle nyalta a díjazott külalakot: szolizott, badizott, és képregényeken gyúrt agyra. Mesés fazon volt, mindenről ugyanaz jutott az eszébe. – Jesz szőr. Jön a fax. Akarom mondani, a Max – tett rá egy lapáttal, és távozni készült a térfigyelő rendszerből.

– Seggfej. Bej – dünnyögte félig eszelősen Hóhér, aki nem élte az üres fecsegést. Az alapötletet, hogy ez az, ami nem mindig kóser, buddhista szeánszokon szívta gumicsövön. Más baja nem volt, csak szerette a népi okosságokat, mint például – jobb, ha paráztok, csákók, itt az ablaknak is füle van!

Hóhér a kellemesebb fajtához tartozott. Nem adta túlzottan elő magát, az ingyencirkuszt többnyire ráhagyta a bávatag tökvicsorra.

– Főnök, izé, jelentem. Csonka Magyarország nem ország; előkapartuk a húgyagyú díszgojt a lukból.

– Berger tanár úrra tetszik gondolni, kérem?! Ő lenne a tiszteletbeli unzergyerek?!

– Igenis, uram. Mister Börgerre mondom. Börger Kingre, a Hegyek Királyára.

– Tudom, fiam, egy Forró Kutya jót tenne neked, mert két kínrím két pont. Rángassátok közelebb a drótszőrű majmot! – sziszegte a zsurnáljába borulva Szandolin Bogumil II.

Épp felturbózott altáji történetet fogyasztott, amiben Turhi és Pukka körberókázzák a világ kuplerájait. „Nektek sikerült az élet”, vakkantotta piánóban, de közben vadul sasolt szanaszéjjel, mert sokat tudott ugyan, de még nem tudott mindent.

*

„Nincs új a nap alatt!”, állapította meg Berger, aki született lipótvárosiként szabadon járatta szellemét, és a keserves bakarmolások is csak élesítettek a galutban leklónozott agyán.

Most kajakra kibukott a féllangyosan szervírozott látványtártól. Ez a balhé nem volt kispályás; az ősmagyar függőkert négyszázhetvenkilences skatulyájából egy sábeszdeklis turulmadár nézett farkasszemet vele. Félvak is volt az istenadta állat, és valami keveréknyelven csiripelt hozzá. Berger lélekben már a sumer hanghatáron lebegett, ahol a fekete lábú takarítószemélyzet francia eredetiben olvasta a sivatagi bevándorlóturizmust dicsőítő ódákat.

„C’est la zsizny. Ilyen az élet”, jegyezte meg epésen Berger a lábujjai közé feszített A romlás virágait szagolgatva, és lapozott. Minden jól alakult, a Párizs–Dakar-szakaszt is elvitték az Öböl felé, így inkább tovább stengerolta magát a tutival. Jobb itt dekkolni a szép bokrétás balkáni állatkertben, ahol a bennszülöttek tunyák is, bambák is, de legalább nem kell délutántól délutánig fosni, hogy átalakítják a másik ember fejszerkezetét, mondjuk egy teherautónyi dinamittal. Eszébe jutott a megoldás: „Ti lubickoljatok tovább a középszerűség váladékában. Megkapjátok a farkavesztett görények díját. Én pedig kapok egy tequilabérletet a buja guadalajarai könyvvásáros cirmitől!”

**

– Durmoltál, köcsög?! – recsegte egy láthatatlan és rendkívül sunyi hang a bardóból, amit félhomálynak is mondanak a nem buddhisták.

– Bonmaten, bonzsúr, bonaprémidi és bonszoár – nyivákolta Berger, és bemutatott egy bágyadt felülést, csak a hasizmai követték nehezen az elképzelést. A kedvező hatás miatt két üveges pupilla meredt az arcába.

– Gusztustalan, részeg disznó. Állat. Ég a pokol, mi?! Rühellem a mák csókákat.

– Kapd be! – kotyogta Berger a vecsési körökben még friss dumának számító önreklámot. De alighogy kieresztette magából az igét, máris röppent egy nyakas.

– Kő még, bazmeg?! – kérdezte Zombi, az ötletgazda, aki ilyenkor nagyon meghatódott önmagától. Amúgy a végét járta, annyira kivolt, mert bő fél éjszakán keresztül a szomszéd csajszi cellája előtt verte a nyálát a gégemikrofonba, akit időközben egy merdzsós tahó töltögetett átalányban. A kiemelt fizetővendég kategóriába sorolt méla csótány ott tornázott, neki meg egy veretes jatagánnal kellett járőröznie, hogy a vájt fülű ellencsapat meg ne fújja a lövőbajnok méregdrága járgányát.

Berger a patkány szimatával érezte, hogy gáz van. – Köszike. Puszika. Nem kő, bazmeg – válaszolta hevesre fogva Berger.

– Tanulékony állat vagy, génhibás tapló gyökér goj létedre – hangzott a messzeségből.

***

A tyúkszaros műbalhé mellé síri hangon beszólt egy arc: „A két kurva anyád közül melyik üzente, hogy paskold meg a vendég úr agyait?!”

Berger lelki szemei előtt nem egy magányos csillagot látott, hanem a nagy kínai balett díszleteit, és a rabbiképzőből az államvédelemhez átigazolt népköztársasági sóhert.

Voltak elképzelései, mióta a szomszéd csákó könyvét elolvasta. Berger szart ugyan a hagyományra, de ha nagyon berombolt, akkor a világoskék ködből még Kunta Kinte is előavázhatott talpig etióp kaftánban.

Zombin ezalatt az átváltozás érzése lett úrrá: „Lemegyek alfába, és mellé Kafkába”, mormolta.

– Bocsika. Cukika – mekegte, és gyorsba végigtaperolta a sértett fél hátát. Maci formájú gumicukorral kedveskedett a kültelkiből belterjesre kiokosított heherészése mellé, mert érezte, hogy nagyon unfrankó volt a magánszám.

„Ez gyépés. Először lever egyet, aztán nyalom a szád. Please, will be going to sárga ház”, gondolta Berger, és ez a mostani elképzelése vészesen valósághűnek rajzolta magát.

****

Egy meredek kabinetfigura lépett elő a szomszédból, just like a living Buddha. Mint egy élő Buddha. Kelet-közép-európai slafrokot viselt, hasonló fejhanggal.

– Csóki-bóki. A nyakas csak ízelítő volt, kérem. Érezze itthon magát a szabadság mámorában. My name is Marlboro. A nevem Marlboro.

– Die Freiheit der Abenteuerer. A kalandorok szabadsága – fordított Berger egyenes adásban.

– Barátocskám. Tesókám. Kafferkám. Te redenolsz jiddis?! – szippantott a fóka keservesen elérzékenyülve.

– Tengermély hódolatom, drága művész úr! – válaszolta Berger nagy ívben. Nehezen viselte a sors mérhetetlen kegyességét, hogy előzetes bejelentés nélkül összehozta ezzel a gyakorló elmebeteggel. Kezdte komolyan elhitetni magával, hogy előbb-utóbb megjelenik minden: a rum, a könnyű kamaszlányok, akik teleüvöltik a poros zacskót, hogy „I am easy”. Ő meg csak lazán a hátára fekszik, és a tengerparti koktélos szivar mellé degeszre habzsoltatja magát az élet napos oldalával. Ától cettig végigstírölte a tagot, akinek rá volt tetkózva a lelki koponyájára, hogy egy repedt nepper. Csak megszaladt neki.

–  Tíz dongó! Please, don’t go! Ácsi Bácsi, maga nem Machu Picchu – harapott rá Szandolin. Kéjgyanús műmosolyt lökött ki a szájszervéből, mert kedvére való volt az emlékezés a hajas babának felkosztümözött indiánokra, akik egyszer lejmra tilinkóztak az aluljárójában, és egy kicsit közéjük is lövetett az egyik futóbolondjával, hogy gyorsabban sípolják a hegyi talpalávalójukat. Hamar megértették az üzenetet.

*****

„Ilyen papagájt se lehet minden fényévben digitalizálni”, gondolta Berger, és a frankofón dohányzófülkében ülő két cyberpunk jutott az eszébe, akik betegre vakuzták egymás rasztás buráját. Begyorsult a kép. Berger elképzelése szerint a fószer lába közt megjelent King Kong szőrös mancsa, és az állat most minden igyekezetével megpróbálta felfeszíteni a virtuális bukszát. Az időzár csak bőgött, és a mutatvány nem járt sikerrel. Bár még senki sem menekült meg eddig a némafilmek döge elől, hisz mindenkit vagy lefizetett, vagy felfalt. Most hosszabb meccs ígérkezett, és alulsó madárfogásban komoly mogyorózás vette kezdetét.

Az álom és a valóság közt persze szörnyű szakadék tátongott. Berger lement merevlemezbe, és szórt némi „kisztihand, kezit csókolom” című újmonarchista vakert.

– Hallgatom. Mondja, ne kíméljen. Magyar Iván lesz a neve, és az összes metélt fülű ősnemes besúgó legszebbikének fogja megírni a történelem! – kelepelte a pacsulibajnok.

– Hogy kerültem én ide? Mit tetszik szervezni? – kérdezte bágyadtan Berger.

– Azt hittem, érdekli a téma.

– Nanáci, meg az Iván.

– Tájékoztatom, hogy a beszélgetést a saját érdekében hangszalagra rögzítjük. Mindent, amit mond vagy gondol, felhasználhatjuk ön ellen.

– Brávó! – üvöltötte Berger, mert nem volt kezdő. Érezte a vizeletén, hogy illett bambuszra venni a figurát, és hajladozni a szélben.

– Most, hogy ilyen szerencsés elhatározásra jutott, és felismerte a létforgatagban rejlő lehetőségeket, nincs szükség rá, hogy a háta mögött álló szerzetes szakember egy dizájnos pajszerral szörnyen megkínálja a maga pattanásos kis seggét.

– A hullámzó szájmozgással is apasztható bőrerszényemet kezdte el az előbb megdolgozni a barom. Csak hogy tudja, miféle alakokkal van körülvéve! – mondta enyhén panaszra görbülve Berger.

– No problem, Manhattan. No problem, Jamaica. No problem, Slovenia. A maga dolga a fröccsöntés lesz, tovariscs. Dőlni fog a dudva, lesz sékel sékel hátán. Amúgy vegyeskereskedő vagyok. Szandolin Bogumil a művésznevem – mondta az arc vesekőromboló pillantással, és a birtoklás vágya lavinaszerűen dőlt belőle. Mint mindig, most is jól akart járni.

„Hogyne; np, te f.hu. A láthatatlan hang majd nyom egy entert és neked sanyi”, gondolta Berger, és mint annyiszor eddigi életében, egy hangyányit most is előreszaladt a történetben. Taktikai okokból persze nem azt mondta, amit gondolt.

– Ha lenne olyan drága, drága főnök, és beavatna, hogy miért kerülök ebbe a fényes társaságba?!

– Azt hittem, érdekli a téma: My Life, Májn Lében & Életem – mondta Szandolin művillámokat eregetve a vörösebbik szeme sarkából. Aztán egy szagos hatásszünet következett.

„Mit lehet erre lépni?! Itt töményen bejöhet bármi: az embert akaratán kívül alaposan lukon vágják egy böhöm karóval, és a Sinistra-körzet után a koreai–koreai határon ébred fel. Jó esetben Ciprusra viszik”, gondolta Berger, és most sem járt messze az igazságtól.

– Nye rozumis. Nem érteni – mondta óvatosan.

– Nézze, khaver seli, kedves baráturam. Közlöm magával, itt mindenki mindent magának köszönhet. Jedno seszto, egyes-egyedül önmagának. Nincs kivételezés. Az egyetlen kivétel én vagyok. Engemet ez a kurva ország tett gajdeszra. Szóval, azér’ van itt, hogy ne legyen máshun! Sőt mi több, a sorsdöntő pillanatban eleget kell tennünk a kihívásnak. Meg kell üzenni a cájtung után egy könyvben is a generációs lélekmasszázst.

– Kanfasztikus!

– T’om, aranydrágapici szívecském. A meló a forma. A forma a meló. Ne nyugtalankodjon, minden kúl. Meg fogja kapni a megfelelő utasításokat.

– Mi?! – visította Berger, mint akinek rátetoválják a farkára sok és félmagyar író nevét.

– Erről még jön a külön bejáratú humorelőadás. A két ügyeletes Péterkénk fogja magácskának elfuvolázni, merre van az arra és a kóser banzáj. Majd megtudja, hová kell fütyülnie. Jó súgók a srácok. A hátraszaltót úgy megugortatják magával, hogy az összes véres díjakat ők fogják elpakolni, a zsével együtt.

– Baró! Orvos mikor látott, bazmeg?! – szaladt ki Berger száján, aki nagyon megbánta a tettét, de szerencséjére Szandolin most éppen a szelektív hallást gyakorolta.

– Vígyelem, jó az ikúja, de mit szólna egy üdítőhöz?!

– Kóser körtét kérek! – hadarta le Berger.

A bamba pofozógép sminkjén a betanult liberós mosoly madarazott át, és a kengurus tísörtjében már robogott is volna a kedvenc söréért, mert akkor menet közben leihatta volna róla a habot, de Szandolin ráordított:

– Ólomkristály kehelyben, jégcsapokkal díszítve kóser körte kell. Nem söröcske hab nélkül. Érted, bazmeg?!

******

Berger bevájt egy éleset az altudatába. A filmszakadás előtt egy felcsúszott homlokú pszichobuzival döngöltek az éjszakában. Korán kezdhették, mert pirkadatkor az Aurora cirkáló matrózdalát énekelték kánonban, és ez többnyire akkor fordulhatott elő, amikor könnyű tudattágító anyagokat vettek magukhoz. Agyilag bokazoknik voltak, és szépbeszéd-verseny következett, mert fizikai síkon már nem tudtak ellenállást kifejteni. Így történhetett meg, hogy egy borotválatlan vadászkobra felrángatta őket a cellába. A rémszerű siksze, a nyomulós sógornőjével együtt, shoppingolás utáni extázisban dagasztott. Mindketten világoskék kontaktlencsén keresztül nézték a Lipótvárost, a nagy-budapesti bankrégiót, aztán a Világ Fővárosába kalandozott a fantáziájuk, mert önmagukon kívül csak a dollárkát és a kóbor faszikat szerették a legjobban. A pszichobuzi kitett magáért; szörnyen elszórakoztatta a társaságot az orálisan fikszált tót kalauz történetével, amire az oszlásnak induló tubicák nyerítve vonaglottak a paleolit korra vett kereveteken.

– Semmi gond. Öblítsen bátran. Kedvelem a profikat. Ismeri a Havanna-lakótelep híres jelmondatát: Költöztessen prolikkal, szopasson a profikkal!

Berger libabőrös lett. A patkányszimata azt súgta, hogy valami bűzlik; a muksó arra bazíroz, hogy rabszolgasorsba taszítsa mint független művészt.

„Eldobom az agyvelőmet. Burcsa mint anno, a népi hurálban. Nesze neked, kommunista szombat. Nesze neked, sabat salom. Tollas-é a hátam, kérdi az új bevándorló, csak amúgy félvállra. Én málenkij robot, a furulyák meg kaszálnak, ami belefér”, emésztette magát, hisz ő is csak ember vót; szeretett rágódni a semmin.

– Dá! Csak lelassultam. Egy neoliberális bulira vagyok hivatalos, amit a Fal másik oldalán kevernek a bóherek – mondta Berger.

– De hisz maga, barátocska atyácska, mi a szent szart keresne ott, hisz úgy néz ki, mint egy kiköpött arab: gály-arab. Hehehe! – szellemeskedett Szandolin. – Nyugi, nem spilázunk. Vakolókanál és őszirózsa. A gyarmatokon vidámak a bennszülöttek. Nem fogják maga nélkül meghalózni a maceszgombóclevest. Ismerem a galcsit. Kár idejekorán begőzölni. A drájverem majd leteszi egy darabban a kóser hentes mellé, onnan meg átspacirenol az őzlábain. Addig előadom a menetet. A dreha szeretete a szocreál jódliban – ez lesz a dal címe. Na-akkor-kérem-holnap-ugyanitt-ugyanebben-az-időpontban-a-viszonlátásra! – mondta egy délszláv géphang a fehér zongorán álló fakutya mögül.

Szandolin kecsesen kivonult ugyan a helyiségből, de a lebernyegéből kiáradó illatfelhő helyben járt. Berger most vette csak észre, hogy az ebfej helyén egy híres és még élő angol buzi arcképe ült.

*******

– Gyűjjön, kolléga úr. Ne lógassa a bazi nagy firnyákját. Araszoljon a verda felé. Elviszem a faszba haza – mondta félemberi hangon Zombi, mert a biopuding felduzzasztotta a szívét.

„Inkább rücskösre gyalogolom a sarkam, te viharsarki paszuly. Gusztustalan kültelki figurát adsz elő, közben a füleden folyik ki a tehénszar”, gondolta Berger, és ferde lépésekkel próbált megavázni.

– Hova oldalazol, köcsög?! – reccsent rá vörösre szoláriumozott fejjel a mélynövésű álnyóckerületi. Bergernek úgy tűnt, hogy a csótány nagyon affé gondolatolvasásban. Hagyta rábeszélni magát a tutira, és odatámolygott a mélyfekete turbódízelhez.

– Magyar autó, jó autó. Op’l ami soseh kop’l. Szombat, vasárnap meg péntek is güriztek, a bahá’iknak meg sehol egy fél sáp?!

– Ez megkattant – mondta félhangosan Zombi. – Gyere gyorsan, és ne nyúlj semmihez. Még kárt teszel magadban. Te is nyomulni fogsz, apikám. Az öreggel megszeretitek egymást. Vagy ha kizubogsz a pikszisből, nekem kell megkalapálni a surmán agyadat. Kár lenne érted.

De ha jelentős teljesítményt nyújtasz – ez egy confidensl infóu –, akkor lesz dolcse vita és extra bónusz. Rajtad múlik, mennyire nyeled be a mézeskábelt.

2.

Szandolin a zsugorított vízfejekkel díszített, legkedvesebb vízágyán ekszpandereztette a csontjait. Virsliujjai közül egy méretes havanna lógott gyufaszállal kifelé. Időnként rágcsált rajta egy nagy nyálasat. – Tengernyi szép jó reggelt kívánok, teli zacskót, és hét marék magyarszka levest, dupla adag bőrös virslivel. Gyengélkedni teccik, aranyos drága művész úr?! Jajdenagyon sajnálom én! Elég leprán néz ki. Bícshauszban vót? Ilyen fejszerkezettel nem lehet most egyszerű az élet – gügyögte.

– A tegnapi tequila nagyon odafigyelt – válaszolta illedelmesen Berger. Zombi és Hóhér két oldalról támogatták, így elég jól bírta az iramot.

– Magyarán mondva: mán megin’ feszített lábfejjel tépett haza, úgy be tetszett seggelni.

– A görlök folyamatosan hozták a bögréket. Állat vót. Minden hepi vót. Meg én is állat hepi vótam. Aztán a láthatatlan hang hozzám vágott egy nagy adag zsét.

– De eztet mán tényleg álmodni tetszett, ugyebár?! – kérdezte Szandolin tályogosan.

– Nem. No, no. Reggel fel se ébredtem. Olyan baró volt. Mer’ el se aludtam. Izé. Ott volt a masszázs, hogy begyütt. A lé meg állt rendesen a gépben.

– T’om. Aztán jött ez a két vitéz, nyomtak egy entert és magának sanyi.

– Pontosan így történt, drága főnök úr. De ezt mintha már hallottam volna – válaszolta illedelmesen Berger.

*

Szandolin az ősmagyarok és az újmagyarok görcsös pökhendiségével szemlélte a szétcsúszott állapotban vergődő Bergert. Miután a kétforintos kolbásztól eljutott a csillagos verdáig, úgy döntött, hogy mindenhez ért, és csak azt látja, amit látni akar.

– Ha valakinek libazsír van a kagylója mögött, az nem olvad el soha. Ha francia parfümöt vesz német csomagolópapírban, amit egy regényből tépett ki a madám, akkor enyhíthet, de a lényeg nem változik. A hetes buszon sem kell senkinek szaglásznia a maga avas lényét, de még a közhangulat is jobb lesz. Ha igazi dögevő lenne, az más, akkor kilakoltatnák egy forráshiányos településre, de így, mit akar?! Ez csupán egy költői kérdés volt, mert a lényeg az, hogy legyen sólet. Be-lisonenu, a mi nyelvünkön dollár. Érti?! Már a vénasszonyok is ezt döngicsélik a Kalasnyikov-múzeum bejáratánál. Ha valakinek nincs pénze, az nem szégyen, csak kellemetlen. Ahogy Ibn al-Muqaffa’ barátom mondta, mielőtt a földijei megsütötték, feldarabolták, és a maradékát behajigálták a hálácskáknak – okosított tovább.

– Danke schön. Köszönöm szépen – mondta Berger, és pukedlizett.

– Mi a frász, maga lement népi németbe? Má’ nem akaródzik beszéni mágyár? – mondta Szandolin, s fenyegetőn begyűrte mindkét fülét.

– Nem!

– De igen – válaszolta negédesen Szandolin.

– Nem!

– De igen! Ti meg húzzatok el szépen csucsukálni. Mit ácsorogtok le-föl? – mondta ki Szandolin a zárószúrát. – Majd csengettyűzök, ha van valami. Olaj!

– Szólhatok, dottore?! – kérdezte Berger.

– Igen. Azaz, nem. Jegyezze meg magának: itt semmi sem változott. Az átkosban a kolbászos rántottát kapkodták ki egymás szájából, meg az önkéntes rendőr feleségét partizták meg a mosókonyhában, most meg a kaviárutánzatot zabálják el a hasonszőrűek elől, és az izlandi gejzíresben csóválják a lompost. Akkor a tyúkszaros zsiznyüket féltették, most a lájfjukért szpídelnek. Mi történt, kisapám? Mi itt a változás? Az, hogy a beduinokat kifüstölték a Váci strasszéról? – folytatta Szandolin, de be kellett látnia, hogy Berger jelen állapotában az egészből nem ért semmit. De mivel szükség volt rá, berendelt neki egy tál tiszta rumot.

**

„Ennél a seggbúvárnál talán nem is olyan mértékű az elváltozás, mint amekkorának terjeszti. A macskaprémbe tekert cellulitiszes virgácsait melegítgeti, és féltonnás füstölővel a jattjában szellemet űz. Mindenkit rendesen beetet a halványrózsaszín herekötőjével, a patyolat nadrágzokniból meg még a ványadtat is kilógatja”, kínozta magát Berger a fakó jelennel. Hivatalból utálta a megváltoztathatatlan másságot, az öntömjénezésre szakosodott balkáni brigáddal együtt. Rövidlátó szemei előtt egy fekete pocakos üveg jelent meg az ázott hajú fószerrel a békebeli reklámon.

– Az a komoly megérzésem támadt, hogy maga ma nincs formában. Durmoljon egyet. Holnap elhozatom újra – mondta selymes, de annál eltökéltebb hangon Szandolin.

– Örültem a mérhetetlen nagy szerencsének – válaszolta Berger, a kijárat felé menekülve.

***

Mintha kicserélték volna. Élvezte a Bélváros gázos szabadságát, ami egy vulkánra emlékeztette, ahová korra, nemre és felekezetre való tekintet nélkül illett felcaplatni minden erre járó birodalmi polgárnak. Villon helyett digitális kütyükkel felszerelkezve.

Ma nyerő nap volt, Zombi hagyta csámpázni egyet.

– Majd hazaügetek, szétizzadom a zizegőst. Előnyösebb, mert ha telerókázom a bőrülést meg a kesztyűtartót, amiben a fosszínű kotonkáitokat dugdossátok a Nagy-Budapest-térkép alatt, akkor vége a drámának – állította Berger, és tömérdek sikert aratott.

Az érv teljesen hatástalanította Zombit. Olykor észlény is tudott lenni, mellesleg kimondottan viszolygott a világfájdalomtól, ami akkor Berger bőrébe bújt el éppen.

– Tőlem?! De vigyázz magadra. Semmi cikóriás berombolás. Ne zuhanj meg.

– Pontosítsunk, mit szabad és mit nem?

– Nyalcsi nyet. Marcsi nyet. Boros kóla yes Sir. Fröccs, tyú!

– Akarod ejteni too – sziszegte burzsoá vigyorral Berger.

****

Kicsit hanyatt dobta magát a félálom peremén, mert az ágya tele volt rakva régiségekkel. A fax tekercsben köpte a híranyagot; egy: Berger pénzmosodás csókosa álarcosbált tart, de zöldek maszk nélkül is beléphetnek, kettő: a felcsúszott homlokú pszichobuzi felvidéki beindulásban gondolkozik a szokásos hétvégi Trianon-évforduló kapcsán, három: a többiek köszönik, jól vannak, ráadás és négy: a hatkerületi haverok volt közös nője még nem terhes az új palijától, sok: Farhidy, a falafelzabáló nemes, visszahívást kér.

„Misztikus fazon. Folyamatosan kavar!”, morogta maga elé Berger, miközben önvédelemből előkapart egy hatalmas demizsont a pókhálók közül. Most a karvalytőkére illett inni. Előre öblített a seftre, mint a medvegyilkos román cipész, akit tesókái a hely szellemével karöltve szintén átsegítettek a másvilágra. Berger erre is ivott, mert inkább a magyarokat szerette.

Kiszidolozottan látta magát a jövőben, mert ráébredt, hogy nemcsak a hörcsögtudatú Farhidy esett ki burokban a jó édes anyjából, hanem ő is. Ezt a kényszeres elképzelést nem tudta egyetlen gyanús érvvel sem alátámasztani, de ez nem volt lényeges. Az önmegvalósítás nagy kérdései foglalkoztatták, és egy kérlelhetetlen szörny rágta a belét, hogy a világhírhez vezető ívrepülés előtt fusson egy kört a pesti éjszakában. A mutatvány kimenetele nem volt kétséges.

– Go, Johnny! Go-go! Allez-y, Jean, mon petit! – duruzsolta egy ismerős hang a sötétített üveg mögül.

– Adieu, France! Welcome USA! – hadarta vissza Berger a legfrissebb nyugat-afrikai varázsreklámot.

– Ne add a hülyét, bazmeg. Te nem vagy hülye, bazmeg. Te-te izé, ne szórakozz velem, bazmeg. Szállj be, bazmeg. Neked az agyadban besűrűsödött a homokóra. Elfelejtetted, hogy ma jelenésed van?! – mondta a hang.

„Nem kell azért annyira elszállni”, morogta magában Berger, és engedelmesen bekúszott az anyósülésre.

*****

– Hali-haló! Berepült a trójai faló – üdvözölte az átlagnál egy fokkal melegebben Szandolin, és mellémondott egy adag okosságot. – Mindent meg fog tudni, hisz még eljöhet a maga ideje is.

A pamlagnak átalakított termet félhivatalos homály vette körül. Szandolin Bogumil II. topon volt a macskanyúzó szemvillantásaival.

Zombi hamar levette, hogy merre van az arra. Nem bonyolította az életét, gyorsba’ odakarperecelte Bergert a kapaszkodóhoz. A főnök szúrópróbaszerűen stoppolta a részidőket.

– Na, most nem pattansz meg. Egy misibe fogadok. Van új neved. Szuper. Úgy fognak hívni, hogy a Miska – ha-miska! Ez bejön majd a sivatagi futkosóban – gurgulázta Zombi, és egy kacsintással meglöttyintette a humorát. Meg volt hatva önmagától, és hatalmas lelki igénye támadt egy fültővakarásra.

– Hú! – sikoltotta Berger, mert a délibábos gondolattól kiverte a libabőr.

– Hú bizony. Nyöszörögtél vóna akkor, amikor kamuztál, hogy ékel a diód és csak farolsz egy-két kanyart. Legközelebb megnézzük, hogy a fejed keményebb vagy a fal – szónokolt Zombi trillázva, miközben mereven vaccsolta a mester arcizmait.

******

Berger szabadabb álmai olykor valóra váltak, és most is ez történhetett. Megérkeztek.

A lift a mélygarázsból egyenesen a tetőtérbe ment. Hóhér szarvasbőr kesztyűben hatalmas márványtojásokat tisztogatott egy madagaszkári tollseprűvel. Fehér selyemszmokingot viselt, a haja zselézve volt, a bal füle mögül meg egy legelőnyi havasi gyopár lógott ki. Az ötletet egy tunéziai társasutazáson nyalta. Az apró különbség abban merült ki, hogy az ottani legények piros virággal dolgoztak. Szandolinnál persze tilos volt a politizálás.

– Salom, odolos csíz, és puszika. Mi van, má’ megin’ itt vagy?! – tette fel a költői kérdést Hóhér, és a változatosság kedvéért megerősítette Bergert egy leselejtezett villamosszékben. – Ha szépen énekelsz, kapsz egy Cuba librét.

– Leszarom.

– Ha kikapom, bekapod?! – mondta tömény humorérzékbe ágyazott nyugalommal Hóhér. – De ha görénykedsz, lófaszt se kapsz. Lesz nix. Ízlik?!

„Nem ízlik. Nagyon nem ízlik”, gondolta Berger, mert felettébb gyanús volt a bratyizás, aztán ott folytatta az önsajnálatot, ahol abbahagyta. „Ki lehet ez a csúzliszájú kreol kajmán, a balkáni álnévvel?! Amit eddig előadott, az sem túl kóser, ami ezután jönni fog, az még ennyire se lesz az.”

– Mojito, por favor – mondta kubai akcentussal egy lábujjhegyen besasszézó misztikus fekete.

– Minden jó. Todo bien. Kösz. Szpaszíva. A Zöld Halált is szeretem, a gazt is kiburkolom a mélyéről, ha feloldoztok – esküdözött Berger.

– A pálmaborra gondol, uram? Lesz minden. Mányána. Holnap. „Ej, ráérünk arra még.”

*******

Szandolin csörtetett be máramarosszigeti kacagányban, fél mázsa fuksszal és minden második ujján egy laza brillel. A bal fülében alakváltoztatós csillag lógott, és a felszereléséhez izgalmi állapotot is mellékelt. A szellemileg visszamaradtak is látták rajta, hogy bevetésre készül.

– Most vagy annyi?! – gurgulázta köszönés helyett.

„Ez valami temetésre mehet, hogy így összerakta magát”, gondolta Berger, és mint sokszor, most sem járt messze a féligazságtól. Szandolin már tényleg csak annak tudott örülni, ha valamelyik oboás cimborája előtte harapott fűbe. Reggel kilenc óra tizenhárom perckor konferenciahívásban valamennyi korosodó bűntársát körbekérdeztette egy síri géphanggal: „Te még élsz?” Ha valaki nem válaszolt, azt jó jelnek vélte, és egy olcsóbb gyertyát gyújtott.

– Csókolom! – mondta Berger kidülledt szemmel.

– Ha tudná, kik ültek már maga előtt ebben a fincsi kis székben. De becsszóra, üzemképtelen. Majd hülye leszek ilyen baromsággal dolgozni. Még az APEH üldözöttei közt végzem, hogy lopom az áramot. Van elég kötelem. Csupa ereklye. Hajókötél. Az egyik tengerész barátom apját ütötte el, a barátom születése előtt egy évvel. És van másom is, megmutassam?! – humorizált tovább.

– Épp kérni akartam – válaszolta szárazon Berger.

– A tét a könyv. Szandolin Bogumil: My Life, Májn Lében and Életem. Kábé pontosan kétszáztíz flekk. Ez a maga bulija lesz! Saját. Jobb ma az alvilág, mint holnap a túlvilág.

– No understandin’. Nem értem – makogta angyalföldi angolban Berger.

– Mi ebben a köd? Azt hiszi, lopom én a tájmszokat? Nekem a Klo-Verlag főnöke is küld tiszteletpéldányokat. Én vagyok A Fontos Ember. Maga fogja megírni az életrajzomat. Punktum.

3.

– Sájsze, szar – váltott vissza Berger.

– Az ám, hazám. Maga mondta, tehát igaz lehet. A rutin pedig megöli a lelket. A píáros gyerek a hatos káeftémben is ezt vonyítja orrba-szájba. Amíg ki nem vágatom a csontját.

„Én meg burcsázni neked ingyér. Jelentem, ez lökött!”, morfondírozott Berger. A lelke mélyén zubogó kéngőzös pocsolyában azonban dagonyázva éledezett a kíváncsiság ördöge. Mit faragjon Szandolinból: a szittyák leragadt rémét vagy Manó X.-et, a dobuccai fűszeresmesterből harlemi népvezérré vedlett örök kétéltűt?! A forma legyen a mű, vagy mű legyen a mű?!

– Oxi. És melyik ügynök veti rá magát a kéziratra?! – kérdezte, mint a jó hal, amelyik ráharap a gilisztára.

– A társalkodóemberem bevállalja. Jó jelnek tartja, hogy a küldött patkányok visszaúsztak. Van pálya! Teccik engem érteni? Rozumis?

– Igen, nem. Én a kolbászkrémes kenyeret is szeretem. Szóval izé. Nekem jó – válaszolta Berger.

– Értem. Nem akar lemaradni semmiről. Ha akarja, akkor Farhidyt is rágyorsítom, csak egy szavába kerül, hogy egy szavamba kerüljön. Hihi! Ismerősök, nem?!

– De. Sajnos! – kókadt le Berger megszokásból, bár nem szaladt a falnak az örömtől, és sírva se fakadt volna, ha a szakállas gyíknak álcázott hernyót kihagyják a biznyákjából.

– Mér’ sajtos?! Ez nem svájci, ez a mi fajtánk – madjar.

„A vérszopó egy ziccert se hagy ki”, gondolta Berger, és dekkolt. Smekker lett a szélsebesen közelgő balhé előrezgéseire. A főhős ugyanis a potrohán zümmögő gyémántszemű ördögét simogatta, amit egy alkarvastagságú alpakkaláncra akasztott. A másik szabad kis kezével pedig egy térdzokniba csavart fakalapáccsal megcsapkodta a japán gongot, mire egy terepszínű egyenruhába öltöztetett népi figura trappolt be, még egy fokkal eszelősebb pillantást kibocsátva magából, mint a spanyolos felszolgáló.

– Tengermély hódolatom, vitéz úr – köszöntötte Berger a majmot.

– Vigye le kérem a tanár urat hosszú pórázon hugyozni. Majd szállítsa vissza, és erősítse le.

– Ha szabadna egy kicsivel több időt eltöltenem a mellékhelyiségben. Ugyanis szarnom is kell – hörögte Berger.

– Nagyon megható. Boldog vagyok, hogy beavat a műhelytitkaiba – motyogta Szandolin, miközben éhes szellemként meredt a szemközti tűzfalra.

– Mielőtt settenkedő, távolodó, liberálbolsevista, vakológyanús száraztalpúnak kiáltaná ki magát a száz év feletti háborús bűnösök egyesülete, lenne egy apró kérdésem – óvatoskodott Berger, nem is alaptalanul.

– Dobja ki, májsztró.

– Alaphangon egy életregényről van szó. Sok szép erotikus melléklettel. Főleg sikerekben, de apróbb kudarcokban gazdagon, fél lábbal a lárban, egy másikkal a sírban… – mondta kenetteljes hangon Berger.

– Maga nem tud mellényúlni. Szerencsés ember. Fején találta a gémkapcsot.

– Vállalom, de van egy feltétem. Le fogom fordítani a szövegemet – mondta Berger, és vizslában leste a hatást. Szandolin bekapta a legyet, és már saját repülőszőnyegen nyargalt az örökkévalóságban.

– Milyen nyelvre teccik majd átdógozni, drága művész úr?!

– Titok – mondta Berger.

– Nem bánom. Legyen ez a csont is a magáé. A lényeg, hogy ha valaki nepper, az élje, hogy nepper. Ha valaki tintanyaló, az élje, hogy nyalja a tintát. Magáról 21 (huszonegy!) mérföldről üvölt, hogy akar. Ezt szeretem. Holnap háromkor találkozunk. A munkahelyemen – adta elő Szandolin, mert önképében nagyvonalúnak és épelméjűnek jelent meg. Más baja nem volt.

*

A terepruhás jégvermi munkásarccal kísérte le Bergert a művészbejáróhoz, és közben fokhagymában úszva elénekelte neki a Valami bűzlik Dániában című pesti sanszont, ami még a légióban ragadt rá.

**

„Szandolin egyenlő sarokgörcs”, spungította magát Berger, miközben felfelé kúszott a hetedikre. A tériszonynál csak a találkozásoktól gerjesztett félelme volt nagyobb. Első számú ellensége a rántásszagú öregasszony volt, akit Zsuzsa néninek hívtak, és ha kérdezett, akkor is hazudott. Most azonban nem leselkedett rá a lépcsőfordulóban.

Bezuhant az ajtón és rávetette magát a halóra. Magyar módra burkolni kezdett. Egy szalámis falafelszendviccsel nyitott, amit tegnap tett ki a hűtőre, és a nemzetiszín reklámcsíkot is hozzáette, mert nem akarta megcinkelni a néplelket.

Közben agykontrollban érlelte a gondolatot, hogy komolyabb mennyiségű jegyzett sorszámú sékelt markol fel éppen, ha összegányolja az életrajzot erről a kivénhedt csiszárról, akit sokan legszívesebben egy kupac lápi sátánszaron sejtelmesen pislákoló lidércfényként láttak volna viszont.

„Szép, gazdag és okos leszel; múltban s jövőben. A jelen meg le van baszva, ha stimmol a kassza. Egyem a beled”, faragta meg hozzá Berger a kínrímet Gabor Gabriel után szabadon.

Berger a busás hasznot persze előre elköltötte. Kipengette a sarát, és havibérletet váltott a Határ úti gádzsiknál. Gondolatban kizárólag iránytaxival közlekedett, mert belefért, és názáreti fekete csokoládékrémmel smírolta torkát a tömérdek márkás pálmalikőr mellé, amit Zöld Halálnak hívtak. Érezte a hólyagjában tekerődző költői vénát, és hogy itt a soha vissza nem térő alkalom: itt csak nyerni lehet, kilépni a mágneses kifutópályára.

„Az is egy szempont, hogy nem kell bekaszálni egy fél mázsa kokit ezektől a barmoktól. Kinek van kedve ilyen fiatalon megkrepálni?!”, tette fel Berger sorban a költői kérdéseket, és megjelent előtte a két pacaltorony XXXL-es nadrágtartóban. Rájuk fújt, mire háttal egymásnak dőltek, és kegyetlen hahotázásban törtek ki. „Neked Möszijő Iksz lesz a neved, és egész nap hórázni fogsz azzal a libafehér seggeddel. Szünetben pedig órabérben dedikálsz és nyeled a hamszínt. Ezeregyszer leírod, hogy sem selí miki, ixi mixi pixel, niksz sprecken ivrit, csak mixer!”, vonyították üveghangon.

Berger sűrűnek látta az eseményt, és leszteppelt egy lombik száraz vörös üdítőért.

Erős magyar július volt, és nemcsak az ő segge fagyott be, hanem nemzetiségre és politikai meggyőződésre való tekintet nélkül mindenkié. A mese többi része ismerős volt, akárcsak a sors kétes áldása, hogy innét nem lehetett egykönnyen meglépni. Helyben kellett elvinni a balhét.

A hazai pópák is itt nyelték az angrózott bikavért, szóval szemmelverés ide vagy tyúkszar a köbön oda, Berger nem akart kivándorolni, akármennyire is gyúrták az agyát a tévések.

„Beöntöm a képbe a háttérerőket, aztán nagy ívben elhajítom a notbukkot, és megavázok”, gondolta bambán vigyorogva, útban az Attila nevű dobuccaihoz, akinek a névrokonai közt egy bankárdinasztia is dokumentálható volt. Bakkecskeként vette a macskaköveket, és „egy sima, egy fordított”-at vernyákolt hozzá. Kedvtelésből belelépett a legmélyebb pocsolyába, és mámorra doppingolt. A következő áldozat egy évvel innen volt a második ikszen. Még belefért. Sötétedés után ő mérte a szörpöt, és cseppet sem ütött el a környezetétől.

Berger macskaszemekkel leste az egészséges felsőtestet.

– Szióka – nyögte.

– Heló. Kívülről tudom a mesédet. Szívóka: négy rugó. Fúróka: zokni nélkül hét rugó áfával. Prémium: kilenc. Sajnos nem tudok segíteni rajtad.

– Akkor kérek szépen egy sejtölőt.

– Nesze – jelezte nemes egyszerűséggel a hercegnő.

– Te vagy minden vágyam, te vagy az én angyalhajas combú tündérem. Észre se veszed, és már vége. Baráti alapon. Egy gyors kanyarra igazán ráérhetnél – ácsingózott Berger.

– Csak arra érek rá! Semmi másra. Kopj le.

– Azt csiripelik a sarki vamzerek, hogy a Vörös Manót is bevállaltad.

– Köcsög – rövidítette le a tünemény.

– Tu’om. De vagyok legalább annyira bávatag, mint a Zsíros Belfegor, és ő se maradt ki a pakliból.

– Honnan tudod?

– Én sok mindent tudok – nyekeregte Berger kenetteljes arccal.

– Üzemi baleset volt. Megélhetési munka. Különben meg nyald ki.

– Mikor, hol, és mennyiért?! – kapta fel Berger a fonalat.

– Állat. A dumád, nem te.

– Sokan megtapsolták. Szív küldi szívnek – válaszolta a falakból áradó ősi nyugalommal Berger, és hatalmas cuppogókat szórva, rákba’ kiaraszolt a fűszertemplomból. A nemzeti oldal iránti jóérzésből kifolyólag a jobbik kezéből tölcsért formált, és ütemesen le-föl mozgatta. „Basszuskulcs. Már elég lassan pörög ez a lemez is. De hagyok a holnapi sóderpartira belőle. Legyen mit kajolni a slukipuci Szandolinnak. Talán bejön. Talán nem jön be”, gondolta.

***

Otthon első dolga volt, hogy ránőjön az üveg szájára. Orrot túrt, körmöt rágott, majd hanyatt dobta magát, hogy jöjjön az ihlet. De nem jött. Körbejárta az összes árnyékát, és állva aludt tizenhárom percet, amire csak a janicsárok voltak képesek, mielőtt tömegesen kihaltak. Berger végleg egyedül maradt a tudományával. Zsigereiben egymás fülét-farkát rángatták a hiúság ördögei. Most megérezte a visszafordíthatatlan nagyság mérhetetlen terhét, és lélekben egy pilisi domboldalon egyensúlyozott, ahonnan mély érzésektől átitatva lenézett a lapályon tengődőkre, és egy sárkányrepülő farvizén beleszállt Szandolin életregényének kellős közepébe.

A gyakorló elmebetegek nemhiába várták köreikbe…

Frensch Vili a belterjes szalonok kedvelt figurája volt. Térdzoknis lányok versengtek érte rohamcsapatokba verődve. Egyik éjjel épp a dél-kenyai özvegyboldogítók varázslatait tanulmányozta, amikor a lichthófon keresztül megjelent két finoman kormos úr, akik a legmodernebb sorozatgyilkoló szerszámokkal voltak felszerelve, és felkérték, hogy kötetlenül tartson velük egy összejövetelre. Nagyrabecsülésük jeléül átnyújtottak egy vastag hurkaszerű barnát, Made in USA, amiben bizalomépítő kápé duzzadt. Az átvételi elismervény aláírásához a kezébe nyomtak egy szín huszonegy karátos tollat, aminek hegyére a világhírt bevonzó iniciálékat vésték szorgos ázsiai elvtársak. F. V. – ez állt a kupakján is. Ezután egy kacsalábon forgó várhoz hajtottak, a konkurens mese forgatókönyvének felhasználásával. A hétszázas csillagossal a Rózsadombról a Svábhegy irányába haladtak, és egy fénysorompón át egyenesen a műgyeppel fedett budoárba, ahol A Fontos Ember ült, tiroli nadrágban, tajtékpipával és karnyújtásnyira egy fajtiszta Puszyval. Ez utóbbit a szerzőnek szánta – ráadásként az előleghez.

Berger elégedett volt a teljesítményével, és meg volt győződve róla, hogy a vérbő alkotás megnyeri Szandolin Bogumil II. tetszését. „Az öreg örömében dob egy hátast, ha leveszi, hogy átlépte a magyar irodalom ingerküszöbét”, mondogatta magában.

****

Másnap pontban tizenöt nulla nullakor a smucigok közt is árérzékeny Szandolin a levajazott tré helyén várta. Felkapaszkodott jókedvében színes magazinokat nyálazgatott, mert ingyen volt, és a dögszagú gyermekkorán fircangolt. Presszókávéval dolgozott meg szénsavmentes ásványvízzel. Néha leszórt a belébe egy dupla adag somlyói galuskát, ami hétpecsétes titok volt.

Berger kusza séróval zuhant be a képbe.

– Megérkeztünk, ó, kedves mester?! – kérdezte nyájasan Szandolin.

– Tengermély hódolatom, meg.

– Hozott nekem valamit? Készül a mű?

– Igen. Nagyon készül. Csak egy apró zavar van: ramatyul áll a kassza. Knapp a cash, főnök, ért?! – kezdte a magyaros mantrát Berger.

– Ó, nem gond. Kap eredeti papiruszt. Made in U.A.R. Egy böhöm fekete plajbászt, nehogy összetévessze az apró kis disznószemeivel a szezont a szójamentes nyalókával vagy a pávián vörös fenekével az átkosból. Jól megnyálazza, oszt’ hadd szóljon – szívta fel magát Szandolin.

„Mindenre van egy tréfli okosságod, a terhelt köpőcsészédből. A delláról meg egy vakhang se. Inkább azt szellentenéd ki, te szarrágó sóher genya”, ment fel Bergerben a pumpa, mert felettébb haragudott magára, hogy őt ennyire le lehet szarni.

– Nos, ha szabad, megnézném az eddigi termést.

*****

– Fizetni! – üvöltötte kórusban a szomszéd bokszban feltűnésmentesen hallgatózó két európai szintű spicli. Leszórták a zsetont az asztalra, és száznyolcvan fokos fordulatot véve bakkecskeugrásokkal kifelé gyorsítottak. Szandolin tudta, hogy beállított jelenetről van szó. A Küldött Patkány című Müller–Molnár-drámát próbálják. Azt is tudta, hogy valakik valamiért tesztelik az állóképességét. Csak azt nem tudta, hogy minek?! Hisz már úgysincs sok hátra.

******

– Tessék pancsolni – nyelte vissza a raccsot Berger kifinomult álelőzékenységgel. A levegőben lógó vihar előtti csendből illett következtetni, hogy a folytatás nem lesz különösebben előnyös számára.

Szandolin a virslikkel böködve a sorokat, lassú szájmozgással olvasni kezdett. Az első fél mondat után bekeményedtek a vonásai. A mondat vége felé eltorzult a feje, és ahogy haladt, tovább lilult.

– Nem teccik? – kérdezte alattomosan Berger.

– Nem teccik! – hangzott a baljós töltetű kiművelt válasz.

– Nem ügy. Kiganézom. Ha kaphatnék egy képletes összeget előleg gyanánt?!

– Eddig még mindegyik sejgecnek elment a kedve a lejmolástól, ha megtolcsókoltattam a három ukrán matadorommal. Szeretik a friss húst. Afganisztán után minden mindegy. Nem rinyálnak, hogy szar itt, meg nem kóser a magyarszka leves. Pfuj Gulaschsuppe. Túrót. Örülnek minden betevő falatnak. Ketten lefognak, a harmadik meg úgy megkefél, hogy beszarsz, behugyozol. A nagyapjuk is sztahanovista volt. Veszed az adást, bazmeg? Itt nem szappanozás kell a falnak, hanem totálmáz. Nem pszichonyomor kell az alvégről, meg ócsóér’ tájmasszázs, bazmeg. Itt egy életszagú történet kell, verstehen?! Fröcsköljön a vér, a genny és az ondó, te búvalbaszott fatökű fuser! – üvöltötte a hajtókájára szerelt mikrofonba Szandolin.

4.

– Izé, ecet. Kezdjük a belgákkal. Még nem mondott önmagáról semmit – huhogta Berger, mert a patkányszimata most sem hagyta cserben.

– Azt hittem, maga profi. Kérdezni tudni kell! – nyekeregte Szandolin, és egy félkemény azesz pónemmel tömjénezte körbe az arcát. – Ha itt az ideje, úgyis megtudja, amit meg kell tudnia, de jegyezze meg: komoly ember csak akkor beszél, ha nagyon muszál’, vagy pénzér’.

– Akkor hát, édes bátyám, hadd kérdem mán meg, mikor tesz a zsebembe egy kis másságot, és mégis mennyire gondolt, ha a válságmenedzselést hozzáadjuk?!

– Aranyoskám, maga nem olyan zuttyant, hogy a nyálat be kéne köpni a szájába. Sztornózza a szivolát, és a steksz máris gyűlni kezd. Máskülönben kajakra belökődik. Ne görcsöljön az agyrémeire, hagyja a meddő nőügyeit és az egész beteges elképzelését a kispályás életvitelről. Alakítani kell. Most vagy soha. Lúdtalpasnak áll a világ.

– Köszönet Mózes elvtársnak. Csak éhen ne dögöljek – zokogott tovább Berger.

– Itt még senki sem döglött éhen. Ez egy Mini-Kánaán. Csapó!

– Bekapcsolhatom a diktafont.

– Pont erre gondoltam.

– Elfelejtem, amit mondott.

– Arról gondoskodni fogunk – hörögte Szandolin, és a változatosság kedvéért most ő nézett rendkívül ostobán.

– A techtelmechtel a megoldás. Elmegyek, megfogatom a lelkemet a szép lányokkal, ha zubogtat egy kis lovettát, drága főnök. Ha könnyebb vagyok, rávetem magam az ívekre.

– Csak nehogy Zombi ugorjon a maga torkának. Kicsi ugyan, de nagyon bunkó tud lenni. Teccik érteni, ugyi?! – makacsolta meg magát Szandolin.

– Nem. De ha akarni teccik, akkor igencsak érteni fogom – válaszolta Berger sértődötten.

– Todo bien. Minden jó. Ahogy a galíciai koktélkeverők mondják, és kérem szépen, ne csiripeljen feleslegesen közbe. A mottó: „Egy kínai disznó is csinál tavaszi tekercset.” A gégemikrofonra meg magácska fog népi mintákat rágni, ha szőrén elpasszoljuk eunuchnak.

Bergernek földbe gyökereztek a lábai. Mindenre számított, de ezt a beszólást komolyan vette. A felmenői között nem volt se oboás, se köcsög, és még egy szál herélt bringással se verhette a tüdejét.

– Köszönöm a temérdek jóságot. Ha nagy leszek, meghálálom.

– Szórja csak be az egyik nyerőgépembe. Mielőtt kihelyezik magát is a tarhásokkal egy szuszra falura. Egy városállamban nem férnek fel a körképre. Húzzanak el a rongyaikban legelészni, ki a kilenclukú ugaros édes anyukájukba. Kapnak olyan vegetáriánus életteret, hogy arról kódulnak, emerről meg kéregetnek.