Pogátsa Zoltán

FENNTARTHATÓ

GAZDASÁG
VAGY TÁRSADALMI ÖSSZEOMLÁS

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  MIT IS TUDUNK A GLOBÁLIS KLÍMAVÁLTOZÁSRÓL?

A felmelegedés

A jégtakarók elolvadása

További károkozás: anyagfelhasználás, hulladék, fajpusztulás és a bioszféra visszaszorulása

2.  A FOSSZILIS CIVILIZÁCIÓ

A fosszilis civilizáció kezdetei

Zajlik-e a zöld átmenet?

Az élelmiszer-termelés

A műanyaggyártás

Az acélgyártás

A cementgyártás

A szállítmányozás és közlekedés

A globális vízháztartás problémái

3.  A NAGY FELGYORSULÁS (AZ 1980-AS ÉVEK ÓTA)

A globális népességrobbanás

A globális GDP robbanása

Globális energiafelhasználás

Műtrágyahasználat

A végtelen növekedés hite: a kapitáloptimizmus

4.  A NEMNÖVEKEDÉS SZÜKSÉGESSÉGE

A fizikai világban nincs végtelen exponenciális növekedés

A kapitalizmus definíciója a folyamatos növekedési kényszer

A GDP-megszállottság eredete és tartóssága

A Föld globális eltartóképessége felett nem lehet megsokszorozni a globális gazdaságot

Fenntartható / zöld növekedés nem létezik

5.  GLOBÁLIS KLÍMAIGAZSÁGOSSÁG: A NEMNÖVEKEDÉS MINT ELOSZTÁSI KÉRDÉS

A felelősség a klímaváltozásért drámaian egyenlőtlen

A globális Dél: népességrobbanás és a fogyasztás felzárkózása

Nemnövekedés és egyenlőtlenségek

A globális szegénység felszámolásának kedvezőtlen tapasztalatai

Mi okozza a globális egyenlőtlenségeket?

A globális klímaigazságosság alapelvei

6.  A FENNTARTHATÓ GAZDASÁG

Energiaforrások és tárolás

Közlekedés

Lakhatás és urbanizáció

Mezőgazdaság

A technooptimizmus illúziója

A zöld átmenet globális nyersanyagszükséglete

7.  AZ ÁTMENET FINANSZÍROZÁSA

A piaci megoldás nem elégséges: a klímaváltozás a világtörténelem legnagyobb piaci kudarca

A piaci megoldás nem elégséges: a kibocsátáskereskedelem korlátozott eredményei

A szupergazdagok megkerülhetők: a modern monetáris elmélet

8.  A VILÁGGAZDASÁGI BLOKKOK TELJESÍTMÉNYE A ZÖLD ÁTMENETBEN

Az Európai Unió: mintarégió, de még ez sem elég

Az Egyesült Államok

Kína

Az olajsejkségek politikai gazdaságtana

Oroszország

9.  AZ ALTERNATÍVA NEM A NÖVEKEDÉS FOLYTATÓDÁSA, HANEM A GLOBÁLIS ÖSSZEOMLÁS

A klíma összeomlásának stádiumai

Hatalmasra duzzadó, szegény globális Dél

A klímakatasztrófák már ma velünk vannak

A gazdagabb országok a klímaadaptáció illúzióját választják

Tömeges globális migrációs nyomás délről északra

Meglesz-e az első világ a harmadik világ természeti erőforrásai nélkül?

A kapitalizmus vége

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

IRODALOMJEGYZÉK

KÉPJEGYZÉK

Impresszum

1.

MIT IS TUDUNK A GLOBÁLIS KLÍMAVÁLTOZÁSRÓL?

„Ha túlfolyik a kádad, nem vödröt keresel, hanem elzárod a csapot.”

GRETA THUNBERG

A globális klímaváltozással kapcsolatosan igen elterjedtté vált egyfajta individualizáló, felelősségkereső, számonkérő hangnem. Te miért utazol annyit repülővel? Te miért eszel húst? Te miért nem biciklizel az autózás helyett? Azt sugallja ez a diskurzus, hogy a klímaváltozás elsődleges felelőse az egyes ember. Sőt, néha még az is elhangzik, hogy a fogyasztói társadalom a felelős, vagy hogy az emberi kapzsiság az ok. Minden megoldódna, ha egyre több ember váltana, ha a nem „az újabb és újabb iPhone” okozná neki a boldogságot.

Nos, ez a megközelítés hamis. Egyrészt már az sem igaz, hogy az emberek a fennálló fogyasztói társadalomban boldogok lennének. A fejlett világban tömegbetegséggé vált szorongás, depresszió, alkoholizmus, a hangulatjavító gyógyszerek és egyéb szerek használata, a szétzilálódó emberi kapcsolatok mind-mind azt mutatják, hogy a fogyasztás egyáltalán nem teszi boldogabbá az embereket. Akkor miért csinálják? Azért, mert kialakult körülöttük egy társadalmi rendszer, és ebben nem nagyon marad más lehetőségük. Nem arról van szó, hogy sok ezer év után az emberiség egyik generációja hirtelen kapzsibb lett, mint a megelőző sok-sok generáció. Ugyan miért történt volna ilyen? Nem az emberi természet változott meg, hanem az egyes embert körülvevő társadalmi struktúra.

Természetesen nem azt mondjuk, hogy ne lenne értelme minimalizálni és szelektíven gyűjteni a szemetet, autózás helyett biciklizni, kevesebb húst enni és nagyokat kirándulni szép tájakon. Nem. De tudnunk kell, hogy bár valamelyest segítenek, ezektől önmagában nem fog visszafordulni a klímaváltozás folyamata. Azt ugyanis egy gazdasági-társadalmi rendszer okozza.

Ahogy ebben a könyvben azt bemutatni igyekszünk, ennek a gazdasági-társadalmi rendszernek a működésébe bele van kódolva a természet lehasználása. Ameddig nem értjük meg, hogy teljes rendszerben kell gondolkodnunk, és valami nálunknál nagyobbat kell megváltoztassunk, ameddig tovább folytatjuk az individualizáló számonkérést, addig csak elidegenítjük az embereket. Az az idős szívbeteg, az a visító gyermekével otthon lévő kismama, vagy egyszerűen csak a hőségtől dolgozni nem tudó alkalmazott, aki légkondit szereltet be az egyre sűrűsödő hőhullámok túlélésére, nem kapzsi, nem a fogyasztói élvezetek önző hajhászója, egyszerűen csak reális megoldásokat keres. Közben persze tudjuk, hogy minden egyes újonnan felszerelt klímaberendezés tovább súlyosbítja pontosan azt a felmelegedést, amely ellen védekezni kívánnak vele. De ha a készülék vásárlóját felelősségre vonjuk, csak ellenérzéseket keltünk. Ehelyett inkább mutassuk meg, hogy a megoldás túl van az egyéni szinten, hiszen minden egyén egy globálisan működő társadalmi-gazdasági berendezkedés apró része. És hogy ennek a berendezkedésnek van alternatívája.

Ez ennek a könyvnek a célja.

* * *

A globális klímaváltozás olyan problémakomplexum, amelyben egyetlen tudományágnak sincs kizárólagos illetékessége. Az éghajlat változását a klímatudósok modellezik. Az azt okozó emberi tevékenység technológiai oldalát fizikusok, vegyészek, mérnökök látják át, ezek természeti hatásait biológusok tárják fel. A klímakérdés egyenlőtlenségi aspektusait szociológusok munkáiból ismerjük meg, a szükséges reakció, az úgynevezett „klímaigazságosság” viszont olyan morális, etikai kérdéseket vet fel, amelyekre leginkább filozófusok adhatják meg a választ. A fenntartható gazdaság felé tartó átmenetet viszont valakinek meg kell finanszíroznia, ennek kidolgozása közgazdászok feladata. A szükséges döntések meghozatala a politológia illetékességi területe.

A globális klímaváltozást létrehozó gazdasági rend elemzése viszont politikai-gazdaságtani kérdés, és jelen könyv akként is kezeli. Ahogy azt adatokkal alátámasztva bemutatjuk, miközben az emberiség egésze már évtizedek óta a Föld eltartóképessége felett él, az emberiség nagyobbik, ámde szegényebb része ma is az ökológiai korlátja alatt fogyaszt, a jómódú kisebbség viszont messze-messze afelett. A globális klímaváltozás tehát masszív elosztási kérdés is.

A felmelegedéssel, a klíma változásával kapcsolatosan sokáig az a kérdés állt a vita középpontjában, hogy a folyamat ténylegesen létezik-e egyáltalán. Ám ez sosem volt tisztán tudományos vita. A fosszilisenergia-felhasználásban érdekelt globális nagyvállalati lobbi bizonyítottan jelentős pénzeket öntött a klímaváltozást tagadó oldalra annak érdekében, hogy fenntartsa a bizonytalanságot. Ebben támaszkodott olyan, szintén a nagyvállalati lobbi befolyása alatt álló piaci fundamentalista think tankekre, mint az amerikai Cato Intézet, vagy szintén neoliberális brit testvére, az Institute for Economic Affairs. Utóvédharcukban felhasználták a dohánylobbi korábbi módszereit, amelyekkel évtizedeken át sikeresen ködösítették hasonló módon a cigaretta rákkeltő hatásáról szóló tudományos vitákat.{1} Ma már ahogy a dohányfüst rákkeltő hatása, úgy a klímaváltozás kérdése is egyértelműen eldőlt. Nincs időnk a még fennmaradt klímatagadó kisebbséggel vitázni, úgysem valószínű, hogy valaha meggyőzzük őket. A feladat ma már a zöld átmenet megvalósítása. Ehhez szükségünk van a fenntartható társadalom gyakorlati működésének meghatározására, illetve az ehhez vezető út finanszírozásának biztosítására.

Nem egy szűk értelemben vett klímakönyvet vett kezébe az Olvasó, minthogy nem az éghajlati-biológiai folyamatok állnak a fókuszában. Ezekről számos sokkal jobb forrás található a terület szakértőinek tollából, mind a magas tudomány nyelvén, mind pedig a népszerűsítő irodalom műfajában.{2} Jelen kötet fókuszában sokkal inkább a klímaváltozás politikai-gazdaságtani kérdései állnak: a kívánatos, fenntartható gazdasági rend, az ahhoz vezető út, az ezzel járó igazságossági és újraelosztási kérdések, illetve – a szükséges és megfelelő cselekvés hiányában – a reális alternatív jövő, vagyis az összeomlás-szcenárió feltérképezése. Az inspirált minket a megírására, hogy miközben ezekre az alapkérdésekre a válaszok a széles közvélemény előtt ismeretlenek, ahhoz már túlságosan sokat hallhattunk a jelenlegi gazdasági folyamatok fenntarthatatlanságáról, hogy ne nyomasszon minket a tehetetlenség. A célunk az volt tehát, hogy a terméketlen aggodalmaskodás helyett praktikus válaszokat adjunk sürgető kérdésekre: hova kell eljutnunk, mennyi időnk van erre, kinek van lehetősége az átmenetet megfinanszírozni, kinek a feladata azt levezényelni, és milyen jövő vár ránk, ha nem lépünk?

Kezdjük elemzésünket egy átfogó képpel a kialakult helyzetről, a klímaváltozásról és az emberi tevékenység általi károkozásról. Röviden és tömören, tényszerűen összegezzük, hogy mi is a kiindulópont, ahonnan a változásnak el kell indulnia.

A felmelegedés

Ma már szinte teljes a konszenzus abban, hogy minden korábbinál gyorsabb, ember okozta felmelegedési folyamat zajlik. Ez a globális egyetértés leginkább az ENSZ klímaváltozással kapcsolatos tevékenységében érhető tetten, amelyben immár kivétel nélkül a világ összes országa részt vesz. Volt ugyan a Föld története során melegebb és hidegebb is a jelenleginél, ám a jelenlegi felmelegedés sebessége páratlan. Ahhoz képest, amikor – mintegy 5000 évvel ezelőtt – véget ért az utolsó jégkorszak, a mi elmúlt egy évszázadunk felmelegedése körülbelül tízszer gyorsabb. Ha pedig beigazolódnak a klímatudósok előrejelzései a következő évszázadra, akkor ez a relatív szorzó már hússzoros lesz.*

A klímatudósok világszerte gyűjtik az adatokat a felmelegedés lehetséges alternatív, nem emberi okairól is: a Napról, a nagy vulkánkitörésekről, illetve a nagy légköri ciklusokról. Ezekből nem tudtak kimutatni olyan jelenségeket, amelyek magyarázatot adnának a közelmúlt ilyen gyors felmelegedésére.

1. ábra. A Föld hőmérsékleti anomáliája: az emberi beavatkozás mért hatásával, illetve az anélkül számolt alternatíva (négy nagy vulkánkitörés megjelölésével; forrás: earthobservatory.nasa.gov)

Az ENSZ Éghajlatváltozási Kormányközi Testülete (IPCC){3} folyamatosan modellezi a globális felmelegedés várható szcenárióit, és ezeket egymást követő jelentéseiben frissíti is. Az eredmények azt mutatják, hogy ha semmilyen beavatkozást nem hajtottunk volna végre, azaz ugyanabban a szerkezetben folytatnánk az elmúlt évtizedek gazdasági növekedését, akkor az évszázad végére a felmelegedés akár az 5 °C-ot is elérhetné a kiindulóponthoz viszonyítva. A 2016-os párizsi klímaegyezményben az ENSZ összes tagállama elkötelezte magát amellett, hogy csökkenti az üvegházhatású gázok (a továbbiakban ühg) kibocsátását. Amennyiben minden ország teljesíti is a vállalását, az a felmelegedést 2,5–2,8 °C-ra szorítaná le. Ehhez képest viszont a klímatudósok az 1,5 °C -os felmelegedést tartják kritikus határvonalnak, amely felett már visszafordíthatatlan globális klímafolyamatok indulnak be.

Teljes joggal teszik fel sokan az emberiség jelenlegi legfontosabb kérdését: mennyi időnk maradt még ennek az elkerülésére? A válaszhoz érdemes látni, hogy a nyolcvanas évek óta minden évtizedben átlagosan 0,18 °C-kal lett melegebb. Ezzel 2022-ben már 0,86 °C-kal voltunk felette a huszadik századi átlagnak, és 1,06 °C-kal az ipari-népesedési robbanás előtti időszaknak (1880–1900).

John Kerry amerikai külügyminiszter ölében kétéves unokájával aláírja a párizsi klímaegyezményt
(New York, 2016. április 22.)

Globális hőmérsékleti adatok nagyjából 1880 óta állnak rendelkezésünkre, és azóta a tíz legmelegebb év egytől egyig mind 2010 után fordult elő. A felmelegedési tendencia tehát egyértelmű. A Global Carbon Project rendszeresen kiszámolja, hogy az aktuális trendek szerint mennyi idő van még hátra a kritikus 1,5 fokos felmelegedés eléréséig. A 2022-es jelentésük{4} szerint ez nagyjából az évtized végére fog bekövetkezni.{5} Az Európai Unió Kopernikusz programja 2034 augusztusára jósolja{6} a másfél fokos felmelegedés elérését.

Ez persze nem azt jelenti, hogy 2030 környékén egyszerre fog bekövetkezni valamifajta globális apokaliptikus esemény. A klíma megváltozása fokozatos, átmenet jellegű, ám a drámai események bekövetkezésének valószínűsége megnő. A klímaváltozás tagadói gyakran érvelnek azzal, hogy a zöldek már az 1970-es évek óta riogatnak az összeomlással, és lám, az máig nem következett be. A helyzet azonban az, hogy sohasem egyetlen nagy léptékű eseményről volt szó (bár ezeket sem lehet kizárni, lásd az óceáni áramlások megfordulása), hanem a regionális hatású folyamatok sűrűsödéséről. Ezek már ma is szaporodnak, ahogy ezt majd a későbbi fejezetekben részletesebben kifejtjük. Az azonban már most világosan látszik, hogy a visszafordíthatatlan klímafolyamatok elkerüléséhez elfogyott az időnk, ma már nem a „természetvédelem” a reális cél, hanem drasztikus léptékű beavatkozásokra van szükség a gazdasági-társadalmi rendben.

2. ábra. A globális felszíni hőmérséklet évenkénti eltérése a XX. század átlagától
(Forrás: NOAA climate.gov)

Sajnos azonban a párizsi klímaegyezmény vállalásait nem minden ország teljesítette. Az üvegházhatású gázok (szén-dioxid, metán, dinitrogén-oxid, halogénezett és fluorozott szénhidrogének) tényleges kibocsátása 2016 óta is folyamatosan nőtt. Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület figyelmeztet rá, hogy ennek következtében az emberiség nem a kritikus 1,5 fok alatti felmelegedési pályán halad, hanem annak a duplája felé!

3. ábra. Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület globális felmelegedési szcenáriói
(Forrás: IPCC)

Joggal lehetünk kíváncsiak arra, hogy a klímaváltozásnak ezek a globális makroadatai mit jelentenek a gyakorlatban. Hogy ez az első hallásra nem túl nagynak tűnő, pár Celsius-fokos melegedés milyen változásokat hozhat az emberiség életében, arra lássunk néhány konkrét példát! 2070-re az emberiség harmada élhet olyan helyen, ahol az éves átlagos középhőmérséklet 27 °C felett lesz – ez jelenleg a legmelegebb sivatagokra jellemző adat. Már manapság, az ennél még sokkal enyhébb mértékű felmelegedés után is találkozhatunk korábban soha nem látott klímajelenségekkel. 2021 nyarán az egyébként hűvös Észak-Kanadában 49,6 °C-os hőmérsékleti rekordot mértek, ami jóval meghaladja a sok évtizedes átlagot. A hőhullámok a pólusokat is érintik. 2022 márciusában az Antarktiszon 40 fokkal melegebbet regisztráltak az évszakos átlagnál, míg az északi-sarkvidéki állomásokon a normálnál 30 °C-kal magasabb hőmérsékletet regisztráltak.

Minden egyes Celsius-fok nyomán, amellyel a bolygó felmelegszik, az olvadás és a párolgás miatt a légkör körülbelül hat százalékkal több vízgőzt tartalmaz majd. Ez számunkra halálossá válik, mert mi emberek csak úgy tudunk megbirkózni a hőséggel, hogy verítéket termelünk, amelynek a párolgása lehűti a testet. Szárazabb levegőben ez könnyebben megy, a magas páratartalom viszont azt jelenti, hogy a verejtékünk nem tud elpárologni, ezért a szervezetünk túlmelegedik.

Az eddigi globális felmelegedés nagy részét az óceánok nyelték el. Ez elképesztő hőmennyiség, ami körülbelül 20 zettajoule (20 × 10^21 joule) többletenergiának felelt meg egyedül a 2020-as évben,{7} avagy körülbelül tíz hirosimai atombombának – másodpercenként. Ez a plusz hőmennyiség káros az óceáni élet számára, mert lassítja a tápanyagokat és oxigént keringtető óceáni vízrétegek létfontosságú keveredését. Egyben borzasztó számunkra is, mert megzavarja az éghajlati mintázatokat, és növeli az extrém, sok halálesetet okozó időjárási események valószínűségét.

A felmelegedést okozó üvegházhatás az ember nélkül is létezik, sőt szükséges is, hiszen enélkül a Föld felszíne permanensen fagyott állapotban lenne, körülbelül –18 °C-on. A földfelszín elnyeli a rövidebb hullámú szoláris sugárzást, egy részét pedig hosszabb hullámhosszon veri vissza. A probléma azonban az, hogy az emberiség az utóbbi évtizedekben fokozta ezt a hatást, mindenekelőtt a szén-dioxid (CO_2) és a metán (CH_4) gigantikus tömegű kibocsátásával. Ezeknek a gázoknak az aránya a légkör egészében elhanyagolható, mégis meghatározóak a légköri hőmérséklet szempontjából. A valódi üvegház és a Föld légköre közötti jelentős különbség, hogy az előző a levegő mozgását is lefogja. A Föld légköre ezzel szemben állandó mozgásban van, mindenekelőtt a vízpára formájában, amely önmagában is elnyel kifelé tartó sugárzást. Mivel a felmelegedéstől nagyobb lesz a párolgás és kisebb a lecsapódás, a vízpáratartalom növekedése továbbgerjeszti az üvegházhatást.

A szén-dioxid-koncentrációt már a fa, az erdők égetése is emelte, de az igazán gyorsuló kibocsátást a fosszilis energiafelhasználás, illetve a cementgyártás és a műtrágyagyártás adta. 1800 előtt a szén-dioxid gáz aránya a levegőben 270 milliomodrész (ppm) körül mozgott, ami 0,027%-os koncentrációt jelentett. Ez – egyre gyorsuló ütemben emelkedve – 2020 nyarára 420 ppm felé emelkedett. Az alapvetően a mezőgazdasághoz kapcsolódó metán az ipari forradalom előtt csupán 800 milliárdodrész (ppb) arányt tett ki, de 2020-ra már 1900 ppb értékre emelkedett. Ezek a gázok különböző mértékben blokkolják a kifelé tartó sugárzást. Egyetlen extra egységnyi üvegházhatású metán 28–36 extra egységnyi CO_2 hatásának felel meg. A szintén üvegházhatású dinitrogén-oxid (N_2O) gáz esetében ez a szorzó megközelítheti a 300-at is. Más ember alkotta gázok még ennél is erősebb hatást fejtenek ki, de szerencsére ezeket vagy minimális mértékben bocsátjuk ki, vagy egyenesen sikerült be is tiltani a használatukat, ahogy az a hírhedt freon- (CFC- vagy halogénezett szén-hidrogén) gázok esetében történt.

Bár az 1980-as évek előtt szinte egyáltalán nem jelent meg a „globális felmelegedés” kifejezés a közbeszédben, a jelenséget már jóval korábban ismerték. Az amerikai Eunice Foote volt az első tudós, aki 1856-ban összefüggést talált a CO_2 és a légkör hőmérséklete között. 1861-ben John Tyndall ír fizikus a vízpára szerepét írta le. Az évszázad vége előtt a svéd Svante Arrhenius már közzé is tette az első kalkulációit az ember okozta globális hőmérséklet-emelkedésről. A mérések folyamatosan visszaigazolták az előrejelzéseket. Korunkban a mind gyorsabb számítógépek és a műholdas észlelések egyre jobb és jobb klímamodelleket tesznek lehetővé.

{1} A kettő közötti hasonlóságokról és a nagyvállalati lobbik káros befolyásáról a nyilvánosságra lásd Oreskes and Conway 2010

{2} Például Romm 2022; Thunberg 2023

{3} Az általuk használt kifejezés a „Representative Concentration Pathway”, RCP, azaz reprezentatív koncentrációs pálya.

{4} https://www.globalcarbonproject.org/carbonbudget/

{5} A Covid által okozott, csekély mértékű ühg-kibocsátási csökkenés után visszaállt a korábbi növekedési trend. A visszafordíthatatlan klímafolyamatok elkerüléséhez a Covid évében tapasztaltnál nagyobb kibocsátáscsökkentésre lenne szükség, ám nem csupán egyetlen évben, hanem évről évre folyamatosan. Lásd Liu et al. 2022

{6} A prognózis 2022 szeptemberében készült; az előrejelzést rendszeresen frissítik.

{7} IPCC Report on Oceans 2019