ANNA TELEKI

Az utolsó tánc

Az utolsó tánc

ANNA TELEKI

Published by Különleges Történetek, 2018.

While every precaution has been taken in the preparation of this book, the publisher assumes no responsibility for errors or omissions, or for damages resulting from the use of the information contained herein.

AZ UTOLSÓ TÁNC

First edition. September 9, 2018.

Copyright © 2018 ANNA TELEKI.

ISBN: 978-1386094050

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Címlap

Title Page

Copyright Page

Dedication

Az utolsó tánc

Prológus

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Epilógus

ANNA TELEKI különleges történetei :

Also By ANNA TELEKI

Ez a történet is fikció,

Kivéve a jelenetek és szereplők, kik nem...

Szerk.Eni Sas. – millió köszönet érte ☺

Prológus

A magas vörös hajú férfi, ragyogó fekete ruhában, húrként húzza ki magát. Hosszú karja gyorsan lendül, s másodpercek töredéke alatt magához is szorítja a vékony, kecses derekat. A tűzpiros szoknya alig észlelhetően lebben meg az enyhén leheletnyi mozgástól, s a formás kis lábakon mindeközben megvillan az ezüstfényű szandál. Egy királynő nemességével hajol ki a fiatal nő, lebegő mozdulattal. Széles, ragyogó mosoly van az ajkain. A lágy zene elhalkul, s egetrázó vastaps tör a magasságba fel.

A sötét úton   dorombol az autó, s közben a szélvédőt mossa a sűrű eső. Néhol megvillan a sötét égbolt, jobban megvilágítva a kanyargós fenyvesek által határolt hegyi útszakaszon a sárga sávjelzőt.

- Ó, nagyszerű! Annyira, de annyira büszke vagyok rátok! - áradozik az anyós ülésről az idős nő. Fia és jövendőbeli menye most nyerte meg a harmadik táncversenyt, amin ebben az évben részt vettek.

- Jól van anya... - sóhajt a férfi a bal hátsó ülésen, és csak mosolyog, miközben a mellette levő fiatal nő a vállára hajtja a fejét.

- Hagyd! Hadd őrüljön... - motyogja halkan, hozzá bújva a férfihoz. – Ez csak a kezdete a jó híreknek... – mosolyogva kacsint fel a férfira, akit   rabul ejt e nő varázsa.

- Igaz. – csókolja homlokon a férfi.

- Még fél óra az út hazáig- szólal meg a kormánynál ülő idős férfi. - Jövő hétre minden kész? Jön a nagy nap... - s közbe a visszapillantó tükörrében néz utasaira elégedett mosollyal arcán.

- Bizony... – mosolyog a fiatal nő.– Anyáék csak pénteken érkeznek.

- De ide érnek, igaz? – fordul hátra a nő.

Hirtelen éles, vakító villanás töri meg az öröm mámort, ami   a semmiből tört a vidám utasokra, majd egy óriási csattanás hallatszik borzalmasan közelről. Az autóval együtt a levegő is megremeg.

- Le! - kiált fel a férfi, és karját felesége felé emeli. Minden recseg.

A duda fülsiketítőn zengi be az erdős utat, mikor az automatikus segélyhívó bekapcsol az autóban. Sípol kettőt.

- A nevem Hope! A rendszer balesetet jelzett! Azonnal indítom a mentőszolgálatot! Kérem, adja jelét, hogy hall engem!... - hallgat egy ideig, de csak a duda szól. – Uram! A nevem Hope! Hall engem? A mentőszolgálat úton van! A rendszer szerint három utasa van. Ha bárki hall engem, kérem, adja jelét! - újra vár pár pillanatot, de válasz most sincs. - Elég ha megmozdul kicsit, vagy ha valamilyen hangot ad ki...

Semmi. Csak a duda szól kitartóan, vészjóslóan, s az eső is tovább szakad, s csorog be a hangszóró mellett a feketés műszerfalon törve utat magának lefelé,   elmosva a bentlevők fájdalmát.

- A nevem Hope! Itt vagyok! Türelem! Pár perc, és a mentőszolgálat megérkezik. Ha hall engem bárki, kérem, adja jelét... - szólal meg a lágy hang ismét, de most már sokkal nagyobb aggodalom csendül fel minden egyes hangjában a beszélőnek. Ahogy elhallgat csak a duda szól feltartóztathatatlanul. – Csak mozduljon meg, mozdítsa meg az ujját! A rendszer érzékelni fogja! Bízzon bennem! – mondja a segíteni akaró lágy női hang.

A duda továbbra is kitartóan   beleordít a sötét éjszaka rémségébe, az égbolt akkorát dörren, hogy   beleremeg az összetört autó is, de ekkor váratlanul az éjszaka sötétségében megmozdul egy véres kézfejen a kisujj.

- Rendben! – csendül fel nyomban a hang. - A nevem Hope! Ne aggódjon! Itt vagyok! Csak próbáljon figyelni a hangomra. Balesete volt. A mentőszolgálat azonnal a helyszínen lesz. Az a dolgom, hogy próbáljam ébren tartani. Ha nem tud válaszolni, nem baj. Jelezzen, hogy hall engem. Érti? - ahogy a hang elhallgat, a duda újra fülsiketítően beleharsan a rengeteg sötétjébe, s a kisujj újra megmozdul.

A távolban ekkor már bátorítóan felcsendül a mentőautó szirénája.

- Nagyszerű! A mentők pár pillanaton belül megérkeznek, tartson ki! A rendszer jelentős károkat jelez. Ön valószínűleg beszorult az autóba. Kap levegőt? - A duda újra felcsendül, s a kisujj is újra megmozdul. - Ez jó hír....

A sziréna elhallgat, s vele együtt  a duda is.

- Itt Steven Ronaldson! A mentőcsapat vezetője. Átvesszük a helyszínt!- mondja hangosan s erélyesen az erős férfihang.

- Rendben! - csendül fel a   megnyugvó női hang. - A bal hátsó utas életjelt adott. Vele kezdjétek! Hope kilép a rendszerből!

Nehezen sóhajt. Hátra dől és leveszi a fejhallgatót. Ritka, barna haját erősen felköti, s megrántja a copfot. Vöröslik kerek, pufók arca.

- Baj van? - néz rá a mellette ülő férfi.

- Utálom ezt csinálni... - sóhajt halkan a nő, s letörli a könnyeit kis párnás kezeivel. - Utálom... – csuklik el lágy hangja.

- Miért?

- Fel tudod azt te fogni, hogy szószerint mi vagyunk az egyetlen hang, amit ezek az emberek a bajban hallanak a szörnyűségek közepette, talán utolsó hangként az életben?!?

A férfi csak csodálkozva néz rá, és némileg értetlenkedik a megjegyzésen.

- És?

- És?!?! - szörnyed el a nő a nemvárt válaszra, s a kijelzőre mutat. - Ez az autó valóságos palacsinta lett! - mondja halkan. - Négyen ültek benne, és az ég tudja mi történt, csak egy válaszolt. Válaszolt?! - sóhajt – Mozdult meg egy hangyányit, épp, hogy észlelte a rendszer!

- Suny - fordul felé a férfi - ne vedd ennyire a lelkedre! Ez csak munka. Ez a dolgunk. Baleset esetén nyomban kapcsolatba lépni az utasokkal, s segíteni a mentőcsapatot. Ha hallanak minket, ha nem. Csak tudatnunk kell velük, hogy észleltük a bajt, és megnyugtatni őket útban van a segítség. Ennyi. Itt mindenki Hope, és mindenki Henry. Ők pedig kliensek. Ennyi.

- De... - sóhajt a nő könnyes szemekkel, és a monitorra néz.

A kockában levő 3D grafika a drága autóról vörösen villog, főleg a teteje. A rendszer több mint 80 cm süllyedést mutat, amitől az autó ajtaja sárgán villog. Elképzelni sem tudja mi történhetett.

- Ha ennyire rágod magad minden balesetnél, jobban tennéd, ha felmondanál...

I.

EGY ÉVVEL KÉSŐBB

A fiatal nő apróra zsugorodott szemekkel lép be lakása ajtaján. Leveszi simléderes sapkáját, lassan kigombolja a mellein, s a hasán feszülő KFC-s mellényt, és gyors léptekkel indul a fürdőszobába.

Habár még csak reggel fél hét van, de Sunshine-nak muszáj most lezuhanyoznia. Megengedi a kellemesen langyos vizet, aláállva hosszan engedi folyni habtestére, s hagyja, hogy a lezúduló víz lemossa róla a nap szenyét, keserveit. Az éjszakai váltásának utolsó napja volt a mai, de a sült olaj, a hasáb burgonya, és a többi finomság illata   a bőrébe ivódott ma is, mint minden nap. Nem szereti ezt a munkáját, azonban tudja, hogy dolgoznia kell valahol valamit, hogy fenttarthassa magát.

Köntösbe bújva lép ki a zuhany alól, pufi lábain kis rózsaszín szobapapuccsal, felfrissülve s illatosan. Fején megigazítja a törülközőt, s puhos arcára néz a tükörbe. Keskeny, mégis telt szájának szív alakot adó ajkait mosolyra húzza. De, így is fáradt.

A konyhába reggelit készít elő, igaz nem nagy valamit. Csak egy tál müzli s a tej. Nem is neki lesz, hanem tizenegyéves öccsének, akihez most nyit be.

- Tomy. Ébresztő! - mondja kedvesen.

A Star Wars-os ágyneműbe bújt kócos gyerek pedig dünnyögve fordul a falhoz.

- Nem akarok...

- És ki fog iskolába menni? - kérdi mosolyogva Suny.

- Én biztosan nem! - húzza a fejére a  takarót, s   a falhoz szorítja testét.

- Oh, te..... rontom-bontom! - indul felé Suny, s lehúzza róla a takarót. - Péntek van, Tomy. Kibírod! - szól rá nevetve, mire a gyerek sötét szemekkel álmosan néz rá. - Megint egész este fent voltál, igaz? - kérdi hunyorítva Suny.

A válasz csak egy szégyenlős mosoly a gyerek arcán, mely immár mindent világossá tesz a lány előtt.

- Ó, Tomy. Katasztrófa vagy! – borzolja össze vidáman öccse barna haját, és indul ki a szobából. - Szedelőzködj! Gyorsan, gyorsan!

2.

Ez így sajnos nem mehet tovább. Dolgoznia kell, igaz a műszakos munka jól fizet, elboldogulnak ketten belőle, de...

Suny csak nézi álmos öccsét, ahogy unottan eszi a reggelit. Öt éve annak, hogy kézen fogta, és elhozta magával alkoholista anyjuk mellől. Öt éve. Hogy repül az idő?

- Milyenek a jegyeid? - kérdi halkan, mire Tomy csak húzza a száját.

Ennyi a válasz. Mi másra számított volna? Újabban nincs ideje foglalkozni vele. Pedig míg az autós cégnél dolgozott, minden más volt. De azt meg ő nem bírta tovább.

Nehezen sóhajt, s az órára néz.

- Lassan indulnod kellene.

- Megyek... - áll fel Tomy az asztaltól, és indul a hátitáskájáért.

Az iskolabusz a ház előtti kanyarban áll meg, akárcsak a munkásbusz, s mindkettő New York belvárosába visz.

Suny integet kedvesen. Tomy kinyújtja rá a nyelvét, s a nő karba teszi a kezeit dús keblei alatt.

- Egy világvége vagy, Thomas! - motyogja.

Változás kell! Azonnal!

Sietve indul a szobába. Fáradt, ragad le a szeme, mégis bekapcsolja a laptopot, és új munkát keres. Megint. Újra.

Kicsit recseg az ágy, mikor oldalra fordulva könyököl a kis géphez. Hangosan fújja ki a levegőt.

- Lássuk csak. Végzettség... - motyogja, s két ujjal kezd gépelni -, ápolónő.

Igen, az. Azonban egy nagy gond van ezzel. Sunshine Washington nem bírja sokáig nézni más szenvedését és a vért. Az első két év praktizálás után feladta, habár küzdött teljes erejéből azért, hogy bírja ezt a munkát. Ezután találta az autós céget, ahová szerződött, de mint kiderült, az sem volt alkalmas ránézve, s innen is tovább állt. De ezzel a mostani munkájával sincs megelégedve, azt érzi egyszerűen, hogy nem jó.

Suny nézelődik az állások között. Jó néhány áll a platformon előtte. Főként videochat, - húzza pici száját. Manapság ez a divat. Rengeteg a dundi lány, akárcsak ő. Jól kell tudni társalogni magányos, kissé „éhes” férfiakkal. Meg villantani itt - ott, szexi fehérneműben. Nem igazán a világa, mégis rövid idő alatt, igen sokat keresne vele. Kipróbálná, de milyen példát mutatna így Tomynak. Pedig ki sem kellene mozdulnia a házból, és jönne  a pénz. Ő meg... Néz álmosan a szekrénye tükrébe.

- Szentség... - sóhajt megadóan, - fehér vagyok, akár a frissen meszelt fal. - dől hátra, s nézi a laptopot. - Istenem! Ez szörnyű!

*

Ragad le a szeme. Csak görget lefele, lefele... Majd hirtelen megáll, megakad a szeme egy hirdetésen.

Idős ember mellé keresünk megbízható, fiatal, dinamikus, komoly ápolói tapasztalattal rendelkező hölgyet, meghatározott időre. Havi fizetés, lakás, és extrák biztosítottak. Bővebb tájékoztatást személyesen!

- Jól hangzik... - szorítja álmos szemeit, s közbe ráklikkel a JELENTKEZÉS gombra.

Újra olvassa a hirdetést.

- Idős ember mellé keresünk megbízható, fiatal, dinamikus ... Így belegondolva, kicsit gyanús...

De hiába kattint újra a JELENTKEZÉS gombra, már nem tudja visszavonni azt.

- Remek – vágódik a  párnába, s ragad is le a szeme azonnal.

3.

11:30

Rezeg a telefonja a párna alatt. Álmosan nyúl utána. Egészségtelen szokása, de így legalább közel van, és az ébresztőre Tomy nem kel fel.

Ismeretlen szám.

- Halló?

- Miss Sunshine Washington? - erős férfi hang szólal meg a vonal másik végén.

- Igen. - ébred egyből Suny.

- A nevem Edgar Lewis, Mr. Dark orvosa vagyok. Szeretném, ha találkoznánk, hogy megbeszéljük a  részleteket.

- Uhm... Tessék? Miféle részleteket?

Csend.

- Miss Washinton, ön jelentkezett a hirdetésre, igaz?

- Igen, de...

- Részletezek akkor pár dolgot előre vetitve. A fizetés, napi 300 dollár...

- Mi? - nyílnak Suny barna szemei. Egy nap alatt a heti fizetése?!?

- Érdekli?

- Igaz nem valami pornó valami?- habozva teszi fel kélrdését a lány.

- Ha ha, nem. A többit személyesen kellene megbeszélni. Jöjjön kérem egy óra múlva a Pensilvania sugárút 1-es szám alá. Egy villa. A portásnak csak mondja, hogy Lewis várja.

- Uhm...

- Akkor várom. - s a férfi leteszi köszönés nélkül, tárgyilagosan leteszi a kagylót.

- Elfognak rabolni, eladják a szerveim, vagy mi lesz? - nézi Suny  a telefont, s óriásit óhajt. - Remek. Amúgy is biztos nem rám gondolnak.

4.

Edgar Lewis a félhomályban hunyorítva az óráját nézi. Lassan eltelik az egy óra. És...

Ding dong!

A csengő megszólal. A magas, őszes férfi feláll, és elindul ki a sötétített szobából a hang irányába.

- Reménytelen... - szól utána a hang az ágyból, - hülyeséget csinálsz... Ez sem fog beválni.

- Taylan. Ha így állsz hozzá, biztosan. - szól vissza a férfi határozottan. Ding dong! A csengő újra megszólal. - Ha csak lehet, próbálj meg viselkedni. Nem mindenkinek van idege hozzád.

- Pf... - elfojtott nevetés.

Edgar kinyitja az ajtót, és már húzza is szemöldökét.

Az előtte álló rózsaszín pólót és szakadt bő farmert futó cipővel viselő, igencsak teltkarcsú nő, szemüvegét igazítja, kicsi, kerek s pufi, ám kisbabás arcán, miközben bámészkodik a hatalmas házon, s pihe, barna haját a nyári szellő lágyan táncoltatja.

- Miss Washington? - kérdi csodálkozva, s a nő kissé elmosolyodik.

- Igen, én volnék - csendül fel a kellemes hang, s Sunshine már nyújtja is a kezét a sötét öltönynadrágot fehér inggel viselő férfinak.

Előkelő, le sem tagadhatná. Ápolt arc, fazonra nyírt körszakáll, finom, fás illat. Egyenes tartás, s talán kissé arisztokrata kisugárzása van. Szokatlan az ilyen New Yorkban. Valószínűleg nem is amerikai.

Ötvenes. Fiatalos ötvenes – gondolja magában Suny.

Edgar épp csak kezet fog vele.

- Kifinomult ízlése van... - jegyezi meg, s beinti a hatalmas előtérbe.

- Köszönöm - mosolyog Sunshine.

Nem bóknak szántam, gondolja magában a férfi.

- Hatalmas ez a ház! - áradozik Sunshine, s csak nézi a drága tapétát, mikor leveszi arcáról  a szemüveget. Nézelődik. Pár családi kép. Igen. Olyan arisztokrata – gondolja magában.

Mindegyik képen komoly arcok, előkelő viselet. Bordó s lila háttérrel. Egy házaspár két gyerekkel. Egy nagyobb lány, s egy kisebb, soványka fiú. Másik képen már idősebbek. Aztán, már csak egy idős nő ül a drága fotelben előttük, míg ők a háttérben. Aztán egy nagy kép. Az idős nő, s háttérben már négyen vannak. A fiatal férfi jobb oldalan egy alacsony nő, míg a szőke nő bal oldalán egy magas, vöröshajú férfi.

- Hm... nagy család... – mondja halkan Suny.

- Igen. Az, nagy ház, de már csak kicsi család - indul Edgar az egyik sötét faajtó felé, Iroda áll rajta. – Jöjjön, kérem! – néz Sunyra.

- Igenis! – eszmél fel Sunshine a határozott hangra, s követi némán.

Még az irodának is marcona hangulata van. Sunshine kitűnik a barna s fekete színekből.

Edgar megáll az ablakba, és hátra teszi  a kezeit.

- Jó önéletrajza van... - sóhajt - Legalább ennyi.

- Hogy tessék? - lepődik meg Sunshine.

Edgar Lewis feléje fordul. Hosszan néz a zömök nőre. Nem erre számított. Mikor azt írta dinamikus... Nos, csak húzza a száját. Valamiért mindig is megvolt élete során ez az előítélet. A kövér emberek lusták lefogyni. S ha lusták, nem dinamikusak. Ami azt jelenti: rossz reakció idő – lassú.

Mennyi lehet? Kilencven, száz kiló? Ennél a magasságnál, ez már igen túl sok. Sápadt bőrű, hájas. Semmi stílusa. Istenem. Taylan lelesz sokkolva, ha meglátja. Próba szerencse... A szakmai tudása kell.

- Kissé szorít az idő, miss Washington.

- Csak Suny! - mosolyog a nő.

- Suny – ismétli Edgar Lewis. - Mint mondtam, igen csak bőkezűek vagyunk, ha a munkáját tökéletesen végzi el.

Sunshine csodálkozik.

Tökéletes munka?

- Értem. És hány éves a néni? – mosolyog.

- Huszonnyolc – válaszol Edgar hűvösen, - és férfi – jelenti ki komolyan.

Sunshine   megdermed e választól, másra számított, majd rosszallón néz. Még az, hogy férfiról van szó, de hogy..

- Hogy mennyi idős?

Edgar támasztja az íróasztalt, s karba teszi a kezeit.

- Miss Washington...

- Suny! - ül le idegesen a nő a kényelmes székre.

- Suny – bólint Edgar. - Egyetlen egy feladata van. Rávenni Taylan Darkot, hogy végre kés alá feküdjön. – túl komolyan cseng a hangja. Sunshine értetlenül néz. - Egy évvel ezelőtt szörnyű autóbalesetet szenvedett. Azóta is folyamatosan javulna az állapota, de egyik baj jön a másik után. Most, amire fel kell készülnie, hogy nagyon nehezen mozog. Ami nem is csoda azok után, hogy jó pár titán sín tartja csak össze. Azonban nem ez a legaggasztóbb. Azt hittük könnyű agyrázkódása van csupán, de mint kiderült sokkal súlyosabb. Valamiért az utóbbi időben folyamatosan gyűlik a folyadék a szemei mögött. Idegeket nyom, szörnyű fajdalmai vannak, a tény mellett, hogy a vaksággal játszik. – kis csend, Edgar nehezen sóhajt.

- S az egyetlen megoldás a feltáró műtét lenne. – mondja komolyan Suny.

- Pontosan! – bólint Edgar. - Taylan azonban nem akarja. -  összekapcsolja a kezeit, s előrébb hajol. - Győzze meg!

- Mégis hogyan?

- Ezt nem tudom. De rám nem hallgat... - sóhajt Edgar. - Azt tudom, hogy két hete van rá.

- Két hét? Miért csak ennyi idő?

- Igen, jól hallotta, pontosan annyi, mert akkor jön New Yorkba Dr. Tanaka Ishiswa. Jelenleg a világ...

- Legjobb idegsebésze! Agy specialista... - mondja csodálkozva Sunshine félbeszakítva a férfi mondatát.

Edgar meglepődik.

- Ön kisasszony jól informált.

- Mondjuk... - mondja halkan Sunshine, s Edgar az állát vakarja.

- Nos, Suny. Érdekli? Folytassam, vagy elmegy?

Váratlan kérdés.

- Miért mennék el?

- Hm... - szívja be Edgar a száját. - Akkor folytatom. A helyzet a következő - az íróasztalra tett injekciós tűért nyúl. Az igen hosszú s vékony tű láttán  Sunshine már nyel. - Tud bánni vele, nem?

- Nos, én... - kezdené, de Edgar folytatja előbbi gondolatsorát.

- A folyadékot minden második nap este le kell szívni. Én szoktam. Megmutatom, hogyan, mert hétvégén konferenciám lesz. Négy nap. Az azt jelenti, hogy elkerülhetetlen, hogy ne ön végezze ezt az igen kényes műveletet. Ha rosszul csinálja, Taylan belehal.

Most borzongott csak össze teljesen Sunshine.

Szentség...

Edgar húzza  a száját.

- Megijedt? Az arca igen csak arról árulkodik?

- Szörnyedek... - mondja halkan.

- Ön? Mindjárt fél éve csinálom ezt. Nem annyira nehéz. Csak ügyes, magabiztos kezek kellenek.

- De... - int Sunshine az injekciós tűre - a szeménél?

- Ön szerint, miért akarom most már megműtetni?

- Te jó isten... - sóhajt Sunshine, s kerek arcát párnás kezeibe temeti egy pillanatra. - Hú...

- Nos?

Nos? Sunshine szörnyed. Újra. Nem hiába hagyta ott a kórházat, erre most ez a munka. Azt hitte, csak etetésről, tisztán tartásról, s gyógyszer adagolásáról lesz szó, meg pár injekcióról. Álmában sem gondolta, hogy erről, s így! Valami rettegés belölről azt súgja, hogy nem kellene vállalnia. De, milyen élete lehet annak, aki így él? Csak meg kell győznie, hogy megoperáltassa magát. S akárhogy is nézzük, de több mint 3000 dollárt jelentene ez az idő, hiszen csak két hét, és aztán keres majd valami mást.

- Uhm...

- Ide kell költöznie - szólal meg Edgar.

- Az nem fog menni! Van egy öcsém.

Edgar értetlenül néz rá.

- Iskolába jár, gondoskodnom kell róla is!

- Hozza ide addig. Csak ne zavarja Taylant.

- Tessék? - csodálkozik el Sunshine.

- Miss ... Suny. - javítja ki magát Edgar. - Ez nem valami szerződéses munka. Annyi a dolga, hogy gondoskodjon Taylanről, és főképp, győzze meg, hogy műttesse meg magát!

5.

Este már kezd is.

Ki gondolta volna? Tomy csodálkozva néz a hatalmas házra.

- Suny, ez dús gazdag, igazi mesebeli nábob.

- Lehet... Azonban a gazdagság nem jelent sokat, ha az ember sötétben el... Viselkedj majd! - sóhajt Suny.

Edgar már nyitja is az ajtót. Mellette egy alacsony, kissé aszott, barátságos, ezüst hajú nő áll.

- Suny, ő itt Gina! – mosolyog kissé Edgar.

- A házvezetőnő – nyújtja barátságosan a nő a kezét feléje.

- Örvendek! – mosolyog Suny. – Az öcsém, Tomy.

- Helló, ifjú úr – mosolyog Gina a gyerekre, de Edgar csak komolyan néz rá, majd hátat fordít – Akkor a szoba!

- És a vacsora! – mosolyog Gina.

*

- A köpenyt illetően, kellene a ruhamérete. - sóhajt fel Edgar, közben nyitja az egyik ajtót - Itt a szobája.

Tomy már siet is be, s veszi elő a telefonját, hogy játsszon.

- Az égre, Tomy! Szállj le a telefonról! – motyogja halkan Suny az öccsét.

- Suny... A mérete? – ismételi Edgar.

- Ó - teszi le Suny a kis bőröndöt - 45 – 50es. De van köpenyem - mosolyog.

50? Edgar húzza a száját.

- Attól rendelhetek új ruhát magának. - motyogja. - Most jöjjön velem! Bemutatom Taylannek.

- Ó, persze, persze! - indul Suny, s Edgar félmosolyra húzza  a száját.  Mi ez járás?

- Taylanről tudnia kell még valamit... - lépked Suny előtt Edgar - Makacs.

- Ó - nevet kissé Suny.

- És ijesztő jelenleg. De mivel van ápolói tapasztalata, gondolom nem ijed meg majd a látványtól... - mondja Edgar és megáll, megfogva a sötét ajtó kilincsét. Sunyra néz. A nő komolyan figyel rá. - Felkészült?

- Igen - mondja nyugodtan Suny, bár kissé ideges.

Az ajtó hang nélkül nyílik meg, s a sötétbe belép Edgar, s felkapcsolja a kis lámpát.

- Erre nagyon ügyeljen. A lámpa fényénél erősebb fény nem juthat be a szobába. Taylan! - szólítja  a férfit az ágyból, s lassan ül fel a sápadt, sovány alak. Kisse zsíros, zabolátlan hajjal, hunyorítva néz enyhén kidagadt szemekkel az ajtó felé. - Bemutatom, miss Sunshine Washingtont. Ő fogja gondodat viselni. - int a csodálkozó zömök nőre.

S Suny csak áll egy ideig. Csend. Nem erre számított. Az ágyból egy zombi néz rá, csontos, hosszú arca, inkább borostás halálfejre emlékezteti túl világos bőrével. Mintha foltos lenne. Az szeplő? S a vörös szemek, alattuk a sötét lila  udvarral... De ami rosszabb ennél is, az a szag. Nem bűz. Az a szag, amit mindig érzett a kórházban azok a betegek körül, akik haldokoltak. Szerinte van egy illatjuk olyankor. A halál illatának nevezi magában. Mert sosem mondta ki, hiszen hülyeségnek hangzik. Pedig így van. Ő érzi. Hozzá pedig társul a hideg szárazság, ahogy a test lassan megadja magát a halálnak.

- Mr. Dark. Szólítson csak Sunynak! - indul az ágyban ülő férfihoz Suny, kezet nyújt. A férfi keze lassan mozdul. De a hideg, száraz kéz érintésétől Suny egész teste borzong. Tarkóján is feláll  a szőr.

- Hány kiló vagy? – kérdi a rekedt hang, s a száraz ajkakon már jelenik is meg a megvető mosoly.

Suny elmosolyodik. Már lepereg róla ez a hozzáállás.

- Nos, köszönöm a kérdést. Igen rég mértem meg magam. Ideje lesz ellenőriznem, talán hajgumi, fülbevaló és papucs nélkül, úgy biztosabban mér a mérleg. Ha megtudom, válaszolok önnek, ha még majd érdekli, mr. Dark - mosolyog Suny.

S Taylan Dark csak csodálkozva néz rá.

- Taylan! - mondja halkan.

- Értem - mosolyog Suny.

- A gyógyszert reggel és este kell beadni Taylannek. - szólal meg Edgar. - A vérhígítót csak este. – nyúl a fiókba az előre elkészített gyógyszerért.

- Ez... Iritis? - kérdi Suny Edgar felé fordulva.

- És Dacryoadinitis... - sóhajt Edgar. -És nem múlik... - néz Sunyra. - Ezenkívül még tart a terápia a  mozgását illetően. - majd kibontja kissé a gombokat, s húzza is oldalra Taylan pizsama ingének gallérját kiszabadítva fehér, ugyancsak foltos, csontos vállát. - De ami fontos, az a szeme most.

A majd tíz centis hosszú heg a kulcscsonton lilásan bukkant elő, ahogy Taylan Edgarhoz fordul. Suny szeme egyből rászegeződik.

- Hogy tud ez a szar így csípni? - morog Taylan Edgarra, ahogy a vállába nyomja a tűt.

- Ha nem csíp, baj van - morog rá vissza az, majd el is engedi.

- Mitől alakult ki? - kérdi halkan Suny.

- Fogalmunk sincs. A baleset után egyik baj követte a másikat. - mondja Edgar. S a komoly nőre néz, majd megbiccenti a fejét.

Suny sóhajt. Már nem tesz fel több kérdést.

- Ha nem kezelik megvakulhat - jelenti ki.

- Tzha! - nevet Taylan. S lassan visszadől az ágyba, vékony nyakáig gombolva a pizsamát.

- Meg akar halni? - kérdi Suny, s Edgar mérgesen néz a nőre.

- Egy éve, malackám! - jön a flegmatikus válasz, s Taylan rózsaszín pólós Sunyra néz. De ő igen ijesztő látványt nyújt.

- Kiválóan haladsz! - mondja Suny mérgesen s felnyomja az orrát kerekded, pufi arcán. - Oui oui? - kis mosollyal röfögi. Taylan megint értetlenül néz a nőre. - Franciául van, mr. Dark! - műmosoly villan meg Suny arcán - Azt jelenti: igen-igen?

Döbbenet. Edgar csak néz Sunyra. Taylan is, s lassan mosolyra húzza a száját.

- Honnan a bánatból szedted ezt a nőt? – kérdi Edgart kissé nevetve.

- Az internetről... - motyogja a férfi s már indul is ki. – Suny! - szól a nőre. - Jó éjt, Taylan.

- Jó éjt – int kis kezével kedvesen Suny, s követi ki Edgart.

6.

- Megvan huzatva, ahogy látom! - szól rá a férfi komolyan.

- Csak fáradt vagyok a depresszióhoz - sóhajt Suny, s indul a szobája felé.

- Pedig szokjon hozzá! Ne a halálba kergesse, hanem vegye rá a műtétre!

- Nevetett! - mondja Suny halkan s az ősz férfira néz komolyan.

Edgar megáll. Lágyul érett arca.

- Igaz.

- Mi történt vele?

- Ez nem az ön dolga! - húzza ki magát Edgar, s már hagyja is el a folyosót.

7.

Igaz. Ez nem az ő dolga. Azonban tény marad, hogy Taylan Dark állapota szörnyen rossz.

Csak bámulja a mennyezetet, mikor zajt hall.

Az ajtó felé fordul. Talán csak képzelte és a fáradtság.

A másik ágyban alvó Tomyra néz, majd újra visszafordul a telefonjába. De nem érkezik az új cikket elolvasni Iritisről, ismét hallja a zajt. Feláll, s elindul az ajtóhoz., s ahogy kilép a folyosóra már hallja is a puffanást.

- Szent ég! - indul a fekete ajtó felé, s    reflexszerűen nyit is be.

- Mr Dark! - szól be a sötétbe, s a lámpát keresi, de nincs bal oldalt. - Felkapcsolom a villanyt! - mondja idegesen. - Hall engem?! Uram!

- Hm... - fájdalmas hang, - igen.

- Jó. Akkor felkapcsolom a villanyt! Rendben?

- Csak hívja le Edgart.

- Csukja be a szemeit! - parancs, s a fehér fény már villan is fel.

A mosdó ajtajában pedig fehér pizsamában, lehajtott fejjel támaszkodik idétlen pozícióban a megtört test.

- Hívja Edgart... – sóhajt nehezen.

- Semmi baj. Itt vagyok. - indul felé Sunshine. – Fel tud állni. Segítek! - nyúl Taylan karja alá.

- A KURVA ÉLETBE! HÍVD IDE EDGART! - dörög a rekedt hang, Sunshine megáll, s nehezen nyel.

- Rendben! - mondja halkan, s sietve indul ki a szobából, de a folyosón már vele szembe meg is jelenik az álmos alak.

- Mi történt? - siet a szobába, s már nyúl is Taylan felé.

- Nem mozdul a lábam... - morog Taylan, s Edgar gondterhelten sóhajt, emeli is fel Taylant.

- Próbálj állni... - mondja egy szuszban, de minden jel szerint Taylan lábai nem mozdulnak. Görcsbe van kifehéredve a lábfeje. Suny pedig indul feléjük. Magabiztosan nyúl a merev, hideg végtaghoz, eligazítja, majd Taylan válla alá. Edgar Lewis elismerően néz rá, s elindulnak az ágyhoz.

Taylan hanyatt vágódik, karjával takarja szemeit. Nehezen sóhajt.

Edgar szemügyre veszi a lábait. Suny csak nézi a hosszú heget a sípcsonton.

- Mozgasd a lábad, Taylan. - morogja Edgar. De semmi. Taylan a fejét rázza.

- Ne így! - szólal meg Suny, s hajol is. Erősen, magabiztosan kap a lábhoz. A kemény izmokat kezdi nyomni finoman. - Nem itt van a baj. - sóhajtja, s tovább masszírozva a nehezen puhuló izmot, Edgarra néz, ő is tudja nem a lábbal van a baj.  - Üljön fel!

- Mi? - kérdi Edgar.

- Vegye ezt át! - engedi le Taylan bal lábát, s mászik fel az ágyra mellé. – Gyerünk, Taylan! Fel! - húzza  a férfi vállát, s az nehezen engedelmeskedik neki.

- Mit csinálsz?

- Vér kell az agyadnak - mondja komolyan, s már fogja is meg a fehér tarkójátt. - Mély levegő... - mondja kedvesen, s kezei már mozdulnak is. A merev váll izmok engednek a kissé erős szorításra, majd nyúl a borostás áll alá, és húzza hátra Taylan fejét. - Mély levegő... Tartsd bent... Tartsd bent... Ez az, ügyes  - mondja kedvesen Suny, s csak néz a túl sápadt, csontos s szeplős arcra, a gyulladt, lilás szemhéjra. S Sunshine húzza az orrát. Halk reccsenés hangja töri meg ezt a mozdulatot.

- Fényes pontokat látok. – sóhajt Taylan.

- Úgy kell. - s óvatosan nyomja előre Taylan fejét.