KEMÉNY GABI

A KONKRÉT HIÚZ

avagy két és fél nap kaland

öcsémmel és egyéb állatfajtákkal

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv, rajzok: Radványi Maja

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Kemény Gabi, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 249 4 (epub)

ISBN 978 963 603 250 0 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Műszaki szerkesztő: Schmidt Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

1. fejezet,
melyben Jane Goodall kezet ráz.
Két fiú és két lány nyer. Egy fiú leugrik, egy másik beugrik.

Amikor Jane Goodall szelíden mosolyogva megszorongatta Medverács mancsát a suliban, még minden a legnagyobb rendben volt. Medverács vezette a sulink csapatát, amelyik megnyerte a „Tenyeredben a jövőnk!” természetismereti és természetvédelmi verseny fővárosi fordulóját. A suli összes gyereke és tanára vadul tapsolt a csapatnak, amely így az országos döntőbe jutott. A csapattagok egymás hátát lapogatták, és vicces fejet vágtak a suliújságba készülő fotókhoz, hogy mégse úgy nézzenek ki, mintha totál stréberek lennének. Kivéve Berryt, aki Jane Goodall-lal folytatott elmélyült beszélgetést. Boldogan, amiért végre újra az anyanyelvén beszélhet. Jane Goodall a fejét kissé oldalra billentve, mosolyogva, figyelmesen hallgatta őt. Jó volt látni, Berry milyen boldog. Berry az osztálytársam és a legjobb barátom. Pedig lány. Mondjuk, Jane Goodall is az. Neki mégis nagy rajongója vagyok. Hihetetlen, hogy eljött megnézni a versenyt meg az ökosulinkat. Épp Magyarországon volt az alapítványa miatt, és a szervezők meghívták a fővárosi döntőre. Alig hiszem el, hogy tényleg ott voltam pár lépésre tőle. Sőt, Berry, ahogy beszélgettek, még rám is mutatott. Erre Jane Goodall a szemembe nézett, és rám mosolygott. Az egy majdnem tökéletes pillanat volt.

Igazság szerint nem is tudom pontosan, hogy végül mikor romlottak el a dolgok visszavonhatatlanul. Ha egyetlen konkrét pillanathoz kéne ezt kötnöm, akkor talán az volt az, amikor a furgonban Ruganyó tanárnő a homlokára csapott, és felsikoltott. Akkor már túl voltunk azon, amikor ezt még fordított sorrendben csinálta. Azaz először sikoltott, és utána csapott. Egyébként egyiket sem szokta túl sűrűn csinálni, se a sikoltozást, se a csapkodást. Ezért eléggé zavaró volt, amikor elkezdte. Szerintem jobb lenne, ha vagy többet sikítozna, és akkor mi, gyerekek hozzá tudnánk szokni, vagy továbbra is hanyagolná ezt, és akkor nem kéne hozzászoknunk. Engem például eléggé megijesztett. Ki is esett a kezemből a Rubik-kocka. A kistesóm meg azonnal sírni kezdett. Pedig neki ott sem kellett volna lennie, mert nem volt csapattag. Igaz, először én sem voltam az.

Hú, lehet, hogy máris elkalandoztam? Apa szerint túl sokat beszélek. De ha erre azt mondom, hogy „Értem, Apa”, csak sóhajt egy nagyot, és tovább olvas a telefonján. Anya szerint pedig itt volna az ideje megtanulnom azelőtt rendezni a gondolataimat, hogy belevágok a mondandómba, és nem fordítva. Mert lehet, hogy fontos, amit mondok, csak így senki nem érti. Akkor most megpróbálom összeszedetten elkezdeni az elejéről. Mint a fogalmazásdolgozatomban, amire még harmadikban ötöst kaptam. Azért ezt említem, mert azóta sem volt erre példa. Mármint hogy bárki ötöst adjon a fogalmazásomra. Pedig most már hatodikba járok. De a tanárok szerint is állandóan elkalandoznak a gondolataim.

Szerintem teljesen félreértenek. Az én gondolataim szép egyenesen haladnak A-ból B-be, a legrövidebb úton. Csak nagyon sok van belőlük a fejemben egyszerre. Képtelenség őket libasorba terelgetni. Olyanok együtt, mint a hangyaboly. Első ránézésre csak egy nagy, kavargó, értelmetlen kupacot látsz. De ha időt szánsz rá, és figyelsz egy picit, látni fogod, hogy minden egyes hangyát valami cél mozgat. Engem lenyűgöz, ahogy haladnak felé. Olyan akadályokkal küzdenek meg közben, amelyeknek a létezése nekünk, embereknek fel sem tűnik. A keréknyom oldalán az apró földrögök kiperegnek vékony lábaik alól. Botladoznak, aztán csápjaikkal tapogatózva mégis megtalálják az utat. De van, hogy egy vékony, ringó fűszálon kell végigegyensúlyozniuk. Mintha valaki egy szakadék felett kifeszített kötélen billegne, védőháló nélkül. Amikor a hangyákat nézem, a pulzusom szaporábban ver, és azon kapom magam, hogy visszatartom a lélegzetemet. Jó látni, ahogy útjuk végén mind visszatérnek a bolyba, csápjaikat összeütögetve köszöntik egymást, aztán mennek a dolgukra. De hiába is magyaráznám mindezt a szüleimnek vagy a tanároknak. Mikor van egy felnőttnek annyi ideje, hogy végighallgasson?!

A lányokról nem is beszélve. Ők talán még a felnőtteknél is rosszabbak. Ha mondasz nekik valamit, vagy kiröhögnek, vagy sírni kezdenek. Persze a legtöbbször végig sem hallgatnak. Talán Berry az egyetlen kivétel.

Berry tényleg más. Negyedikben, a második félév elején jött az osztályunkba. A szülei akkor döntöttek úgy, hogy Magyarországra költöznek – Berry családja angol. A költözés hirtelen döntés eredménye volt, és amikor Berry a sulinkba került, csak annyit tudott magyarul, hogy „koszonom”. Hozzánk rakták be, mert mi vagyunk az egyetlen angolos osztály a német nemzetiségi suliban. Negyedikben, félévkor nagyjából ott tartottunk angolból, hogy megbízhatóan el tudtuk mondani, kik a családtagjaink, mi van a gyümölcsöskosárban, és milyen színű ruha van rajtunk. Eleinte mindenki kíváncsi volt az új lányra. Sokan próbáltak barátkozni vele. De sajnos nem sok gyerek talál tartós örömet az olyan típusú beszélgetésekben, hogy „Hello, my name is Zsolti. My shirt is black and my trousers are green. What is your name?” Mire a bodobácsok elözönlötték a suli udvarán a hársfák törzsét, már rendszerint csak én üldögéltem Berryvel az udvar sarkában, a leveleiket bontogató aranyesőbokrok tövében. Legtöbbször a madarakat figyeltük. Meg egy képregényt rajzoltunk közösen. Egy bodobács és egy szarvasbogár volt a főhőse, rengeteg slamasztikába kerültek, de együttes erővel mindig győztek. Szavak nélkül is megértették egymást.

Nem sokkal később Berry állandó suli utáni vendég lett nálunk. Anya nagyon jól tud angolul, és rengeteget segített neki a mi fura nyelvünk elsajátításában. Berry gyorsan haladt. Mi pedig az öcsémmel kezdtünk egyre jobban belejönni az angolba. Negyedik év végére én lettem az osztályban a második legjobb angolos Berry után. A tesóm meg a német oviban rendszeresen vitába keveredett az óvó nénijével. Mert Anikó néni szerint a „fej”, az „Kopf”. Az öcsém minden egyes alkalommal türelmesen elmagyarázta neki, hogy milyen nagyot téved. Hiszen a „head” a jó megoldás. Egyszer én mentem az öcsémért az oviba, és hallottam, ahogy kioktatja Anikó nénit. Aztán láttam, hogy amikor az öcsém elfordul, Anikó néni nyelvet ölt rá, és szamárfület mutat a háta mögött. Akkor nagyon bírtam Anikó nénit. Mindenesetre Berry az elmúlt két évben úgy megtanult magyarul, hogy a versenycsapatban is simán megállta a helyét.

Szóval Berry más, mint a többi lány. Szinte családtag.

De hogy is jutottam ide?

Megvan. Kriszti néni, az ofőnk azt mondta: ha már így alakult, hogy én is csapattag lettem, írjam meg a suliújságba a döntőnk történetét. Merthogy én ebből nagyon sokat fogok tanulni. Rájövök majd, hogy nem is olyan nehéz élvezetesen elmesélni egy történetet az elejétől a végéig. Az élvezetessel nincs is semmi bajom. De ez az „elejétől a végéig”…

Kriszti néni azt mondta, elég, ha leírom, hogy kik, hol, mit és hogyan csináltak. Készítsek jegyzeteket, és a végén szépen rendezzem össze őket az események sorrendjében.

– Azért is rád gondoltam, Marcikám – tette hozzá –, mert rajtad kívül nem ismerek mást, aki egyszerre tudna jegyzetelni és a versenyfeladatok megoldásában is részt venni.

Úgyhogy Kriszti néni kedvéért megpróbálom. Ruganyó tanárnő megígérte: segít majd eldönteni útközben, hogy valami fontos-e, vagy sem, érdekes-e, vagy sem.

Akármit is mondott Kriszti néni, muszáj egy kicsit messzebbről kezdenem. Mégpedig onnan, hogy a sulink benevezett a már említett országos természetvédelmi versenyre. A fődíj nagyon baró volt: a nyertes csapat két hétre beköltözhet a Madárgyűrűző és Madármentő Állomásra. A Balaton partján, Fenékpusztán. Kicsit sajnálom, hogy egy gyengébb pillanatomban megmutattam Jancsinak a neten a helyet. Mert onnantól kezdve hetekig mindenkinek azzal dicsekedett, hogy Puszta Fenéken fogok üldögélni, amikor megnyerem a versenyt. Csak az nyugtatott meg, hogy a fantáziám megerőltetése nélkül is nagyon sokféle módját el tudtam képzelni az öcsém kiiktatásának. Anya nem értette, miért nem arra figyeltem fel inkább, hogy Jancsi nem azt mondja: „ha” megnyerem a versenyt, hanem azt: „amikor”. Úgy vélte, ez annak a jele, hogy az öcsém teljesen biztos a sikeremben. Na persze! Nem értem, Anya minek olvas annyi könyvet a gyereknevelésről, ha aztán azt sem veszi észre, hogy az ötéves öcsém jellemzően nem tudja, mit beszél, plusz még selypít is. A szüleim a múltkor is egészen odavoltak az örömtől, hogy Jancsi milyen vicces. Éppen velem vitatkozott, és utolsó érvként azt kiabálta, hogy „Egy nagy sajt, Majci!” Most komolyan, én vagyok az egyetlen a családban, akinek feltűnt, hogy az öcsém keveri az „s” és az „sz” hangot, és az „r”-t sem bírja rendesen kimondani?!

De most nem az öcsémről, hanem a versenyről akartam mesélni. Első körben egyéni versenyfeladatok voltak a suliban. Beneveztem én is, benevezett Berry is. Meg sajnos még vagy nyolcvan gyerek. Két körben akarták kiválasztani a négy csapattagot. Végül négy kör lett belőle. Az utolsóban már csak tízen szálltunk ringbe, és nagyon kemény feladatokat adtak fel. Berry bekerült a csapatba. Én viszont ötödik lettem. Tartalék. Ami duplán szívás volt, mert nem elég, hogy úgy tűnt, a versenyen nem vehetek részt, így is ott kellett lennem az összes felkészítőn, és minden feladatot ugyanúgy számon kértek rajtam, mint a csapattagokon. Anya szerint örülnöm kellett volna, hogy ilyen egyedülálló lehetőségem adódott a tanulásra, miközben nem nyomaszt a versenyzés terhe. Anya tényleg azt hiszi, hogy pusztán a tudás kedvéért tanulni a legnagyszerűbb dolog a világon… Néha elgondolkodom, hogy talán örökbe fogadtak, csak még nem merték elmondani nekem. Megvárják, amíg tizennyolc éves leszek. Akkor már úgyse fog számítani, már borotválkoznom kell majd, és éppen elköltözöm itthonról. Apa nagy sóhajjal bepakolja az utolsó dobozomat is a csomagtartóba, gyorsan megnézi a telefonján, hogy melyik ismerőse mászta meg előző nap a Mount Everestet, majd a vállamra teszi a kezét, mélyen a szemembe néz, és azt mondja:

– Bár azt mondhatnám most neked, hogy „édes fiam, vér a véremből, Marci”…

– De Apa, attól még, hogy elköltözöm, nyugodtan mondhatod.

– Hát, igen, attól még mondhatnám… de nem lenne igaz.

Vagy valami ilyesmi. Apa nem nagyon szokta becsomagolni a rossz híreket.

De már megint elkalandoztam. Szóval a versenycsapat. Azt már mondtam, hogy Berry bekerült. Legalább annyira büszke voltam rá, mint amilyen szomorú amiatt, hogy én meg nem.

Természetesen bejutott Herót is. Ő a legokosabb srác az egész suliban. Egyben a legsportosabb is. Az a mondás járja a sulinkban, hogy amiben Herót nem kiváló, azt nem is érdemes csinálni. Herót fest. Már volt önálló kiállítása a művházban. Herót gitározik. Évente kétszer telt házas koncertet ad a zeneiskolában. Herót kungfuzik. Minden korosztályos kungfuversenyt megnyer. No meg minden tanulmányi versenyt is, amin elindul. Azért kapta a Herót nevet, mert mindenkinek herótja van tőle a versenyeken. Talán még a tanároknak is. Hervasztó lehet, hogy valamelyik tanítványukat már fél éve, heti három alkalommal készítik fel egy töriversenyre, büszkék rá, meg minden, aztán a verseny napján egyszer csak belép a terembe Herót, és kész, vége. Egyből tudják, hogy minden esély elszállt egy pillanat alatt, hiába oldották meg versenyfeladatok ezreit a tanítványukkal, és hiába vacsoráztak kényszerűségből mirelit pizzát a saját gyerekeik heti három alkalommal.

Most kivételesen mindenki örült Herótnak. Akik bejutottak a csapatba, már azon gondolkodtak, hogy mit érdemes magukkal vinniük két hétre a madármentő állomásra. Fenékpusztára.

Csapattag lett Medverács is. A rendes neve Kornél, nyolcadikba jár, és profi túlélő. De a nagy átlagtól eltérően ő elsősorban nem a suli gyötrelmeit szeretné túlélni. Számára a vad és végtelen természet jelenti a kihívást. Kizárólag terepmintás cuccokban jár. Általában a zöld vagy a barna különböző árnyalataiban feszít, de még az ünneplője is fekete-szürke kamuflázs. Állandó kiegészítője egy homokszínű taktikai hátizsák is, amit a katonai alakulatok a sivatagban használnak. Még negyedikes voltam, amikor egy lankasztóan esős napon felhívtam a figyelmét, hogy több mint ezer kilométeres körzetben nincs egyetlen sivatag sem. Medverács erre szótlanul levette a zsákot a hátáról, kinyitott egy rekeszt, és a hat alrekesz egyikéből egy gyufásdoboz méretű tasakot húzott elő. Egyetlen határozott rántással barna-zöld terepmintás hátizsákvédővé bontotta.

– Vízhatlan, szakadásálló. Ennyi – tette hozzá olyan arckifejezéssel, hogy jobbnak láttam odébbállni.

Egy darabig rajta is ragadt becenévként a Vízhatlan Szakadásálló, de ez azért elég hosszú. Medverácsnak Berry nevezte el tavaly, mert Kornél a szünetekben mindig Bear Grylls-könyveket olvasott, Berry pedig jó szórakozásnak találta akkoriban, hogy az angol neveket magyarra fordítsa. Medverácsot a katonásdi nem nagyon érdekelte, de gyakran önkénteskedett természetvédőknél és a Greenpeace-nél.

Végül bekerült a csapatba Zizi is. Persze, vele kellett volna kezdenem. Krisztina néni rögtön mondaná is, hogy hölgyeké az elsőbbség. De meg tudom magyarázni a dolgot. Zizi ugyanis minden, csak nem hölgy. Ránézésre átlagos, majdnem szép lány. De hol úgy viselkedik, mint egy óvodás, hol, mintha már régóta középsuliba járna. Egyik nap két copfba fogja a haját, mosolyogva köszön, és megkérdezi, hogy megnyugodott-e végül az öcsém, mert látta, hogy sírt reggel az ovi előtt. A rákövetkező napon meg a szivárvány minden színére festett rasztás fonatokkal jön suliba, mögém áll a büfésorban, és a hátamra ragaszt egy „Csak a testem van itt, én a Holdon járok” szövegű papírt. Amikor ez konkrétan megtörtént, észre sem vettem. Meglehet, gyanút kellett volna fognom Kriszti néni szavai hallatán, aki megelőzött a folyosón, és elhaladtában azt mondta:

– Marcikám, imádom az őszinteségedet. Bár mindenki így tudná vállalni önmagát!

De nem fogtam gyanút. Így csak a tesiöltözőben vettem észre a hátamon a papírt, amikor már mindenki rajtam röhögött és mutogatni kezdett, hogy ott vagyok, ni, az Instán meg a Fészen is. Szerencsére az arcom egyik képen sem látszott, mivel mindenki a hátamat fényképezte.

Mondjuk, vicces, hogy pont Zizi ragasztgat rám ilyeneket. Ő, aki rendszeresen a szekrényemben hagyja a füzeteit, én meg aztán adhatom neki vissza őket. Könyörgök, nem is egy emeleten vannak a szekrényeink!

Totál nem értem, hogyan tudta jobban megoldani a versenyfeladatokat, mint én. Egyáltalán: hogy jutott el a döntőig?! Nem is érdekli a természetvédelem. Korábban soha nem volt jobb hármasnál természetismeretből, és ötödikben láttam, ahogy az udvaron eltaposott egy cserebogarat.

Ruganyó tanárnő a verseny minden fordulója után felolvasta a továbbjutók nevét. Minden alkalommal, amikor Zizihez ért, azt mondta:

– Ternyánszky Zita, el vagyok képedve, és le vagyok nyűgözve. Mindig tudtam, hogy sokkal többre vagy képes. Csak így tovább!

A fővárosi döntő végén már a fél suli kórusban szavalta Ruganyóval az utolsó két mondatot, Zizi meg olyan ártatlanul és őszinte boldogsággal állt ott, hogy aki nem ismeri, azt hihette volna, egy tök normális lánnyal van dolga. Csak a döntő után viselkedett furcsán. Ahelyett, hogy örült volna, majdnem elsírta magát. Aztán odajött hozzám, és dühösen megkérdezte:

– Hogy lehettél olyan béna, hogy nem kerültél be a csapatba?! – és elviharzott, meg sem várva a választ. Nem mintha válaszolni akartam volna neki.

Mondom, Zizi egy igazi zizi.

Hát, ez volt a nagy csapat, amelyik megnyerte a fővárosi döntőt.

Mondtam már, hogy elsőre nem kerültem be a versenycsapatba? Kábé két héttel a fővárosi döntő után épp azon gondolkodtam a suliudvar sarkában, vajon hogy történhetett ez meg velem, meg miért van az, hogy a hó még el sem olvadt, de már jönnek a rügyek az egyik bokron, amikor Ruganyó tanárnő lépett oda hozzám.

– Marci, de jó, hogy megtaláltalak! De miért fekszel a hóban? Tudod, mi van itt a hó alatt? Na, mindegy. Azért kereslek, mert be kell ugranod. Kérlek, beszélj a szüleiddel, hogy megoldható-e a dolog – mondta.

– Rendben, tanárnő – feleltem kissé bizonytalanul. – De mit mondjak a szüleimnek, hova kell beugranom?

– Jaj, mit nem lehet ezen érteni? – sóhajtott. – Hát a versenycsapatba! Pfú, ez a szag…

– Bővül a létszám, tanárnő? – kérdeztem meglepetten.

– Nem – mondta Ruganyó fintorogva. – Herót edzés közben leugrott a bordásfal tetejéről, és eltörte a lábát. Éppen egy héttel a döntő előtt! Fel sem kelhet az ágyból addig. Hú, de büdös…

– De jól van? – kérdeztem aggódva.

– Köszönöm, Marci, rendben vagyok, csak ez a szag…

– Herótra gondoltam, tanárnő – most már én is kezdtem érezni valami furcsa szagot.

– Ja, Herót rendben lesz, de pihentetnie kell a lábát. Beszélj a szüleiddel! – kiáltott vissza Ruganyó, miközben tanárhoz mérten figyelemre méltó tempóban a suliépület felé indult.

Csak miután elment, jutott eszembe, hogy Pista bácsi, a gondnok ősszel idehordta a trágyát az udvar sarkába. Ahogy ott heverésztem a földön, a testem melegével megolvaszthattam a havat és egy kicsit az alatta lévő dolgokat is. El is gondolkodtam, hogy miért pont a trágyadomb tetején kellett megtudnom életem legjobb hírét. Anya szerint egy jó kérdés magában hordozza a választ, de akkor leginkább csak a ruhám hordozta magában a szagot. Azt viszont mosás után is.

Még nem meséltem Ruganyó tanárnőről, pedig igen komoly szerepe van abban, hogy a dolgok úgy alakultak, ahogy. Amúgy Klára néninek hívják, és ő a természetismeret-tanárunk. A tesit is ő tartja, mióta Kovács tanár bának hosszabb szabadságra kellett mennie, mert magatartásproblémái lettek az egyik különösen konok elsős kislány miatt. Ennek már két éve. A kislány lassan negyedikes lesz, és a szülei azt tervezik, hogy ötödiktől másik suliba íratják be. Hallottam, amikor Apa mondta is Anyának, hogy na, akkor Kovács tata végre előkaphatja a súlyzóit az ágy alól, és befejezheti a terápiás ülésekre járást. Apa szerint vicces, hogy egy felnőtt férfit így kikészíthet egy csöppet határozottabb kisgyerek. De Apa nem látja, hogyan lilul el a saját feje, amikor reggel fél nyolc után tíz perccel már nyolcadszorra emeli fel a hangját, hogy megkérje az öcsémet, szíveskedjen felvenni a cipőjét és kifáradni a kocsihoz. Az öcsém ilyenkor berohan a szoba közepére, támadóterpeszbe ugrik, majd összecsapja a bokáját, két tenyerét összeteszi a mellkasa előtt, szerényen meghajol, és annyit mond: „Akarat”. Ilyenkor látom, hogy Apa állkapcsa milyen izmos. Szeretném, ha egyszer nekem is olyan állkapcsom lenne. Azt hiszem, ez a lányoknak is tetszik. Anya olyan gyengéden tudja megsimogatni Apa állkapcsát… Meg ahogy néz rá olyankor… Persze, én sosem leszek majd olyan ideges, mint Apa. Az pedig teljesen biztos, hogy soha nem fogok kiabálni az idősebbik
fiammal (aki egyébként már rég felöltözött és indulásra kész), csak azért, mert viccesnek találja az öccsét. Mondjuk, ha lányom születik, akkor nem tudom. Főleg, ha olyan lesz, mint Zizi.

Na, jól bemutattam mindenkit. Bele is fognék a történetünkbe.

Most jut eszembe, Jancsi kimaradt. Ő az öcsém. Nincs még egy ember a Földön, akit úgy szeretnék, mint őt. És aki úgy fel tudna idegesíteni, mint ő. Róla ennyi elég is lesz.

2. fejezet,
melyben felbukkan még egy pótkerék. Ruganyó tanárnő dobostortát eszik, és emiatt kölcsönkérni kényszerül egy autót.