MIA SHERIDAN

MINDEN APRÓ
ESŐCSEPP

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mia Sheridan: All the Little Raindrops

Copyright © 2023, Mia Sheridan

All rights reserved.

Magyar fordítás © Lukács Andrea

© 2025, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Eredeti borítóterv © Caroline Teagle Johnson

A borító magyarítását Egri Mátyás végezte

Borítófotó © Ellen Queiroz / 500px / Getty ; © Midnight Blue / EyeEm / Getty; © Yasser Chalid / Getty

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Zoltán Tamás

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-22-3

Azoknak, akik kimásztak a ketrecből,
és nem voltak hajlandók alázatos életet élni utána.

ELSŐ RÉSZ

Az ember a legkegyetlenebb állatfaj.

FRIEDRICH NIETZSCHE

ELSŐ FEJEZET

Noelle megpróbálta számolni a napokat, de képtelenség volt megkülönböztetni a nappalokat az éjszakáktól, mert mindkettő síri csendben és koromsötétben telt. Így végül feladta. Honnan tudhatta volna, milyen nehéz mérni az időt, amikor minden órát sötét, néma rémületben kell eltölteni?

Rájött, vannak olyan helyek, ahol nem létezik az idő. Mert még ha nincs is óra, az érzékelés segítségével számon lehet tartani az idő múlását: ott van a napkelte és a napnyugta, a forgalom zaja, a távolban hallatszó templomharang… vagy százféle egyéb jel a környező világból. Itt azonban, ebben a ketrecben, ahol jelenleg tartották, semmi ilyesmi nem volt. Ezért ahelyett, hogy számolt volna… bár megpróbálkozott azzal is, miután sikerült összeszednie magát és nyugalmat erőltetnie magára… inkább szabadjára engedte a gondolatait. Próbálta nem megengedni, hogy a fantáziája vegye át fölötte az uralmat, nem akarta elképzelni magát egy légmentesen lezárt dobozban a tenger mélyén. Attól csak felment a vérnyomása, és zihálóvá vált a légzése, mintha tényleg fogytán lett volna a levegője.

Csupán egy dolog jelezte számára az idő múlását, a saját testének jelzései. Megéhezett és megszomjazott. Az ennivaló és az innivaló azonban véletlenszerűen érkezett valamiféle kis ajtó mögött a falban, nem messze a rácsos ketrectől. Hallotta, amikor felhúzódik az ajtó, aztán megjelent egy tejfehér fénycsóva. Erre mindig odafordította a fejét még akkor is, ha a halvány fény túl sok volt a sötétséghez szokott szemének. Mint egy földalatti barlangban élő denevér, amely reagál a repedéseken keresztül beáramló, keskeny napsugárra. Még elfordulva is érezte az élesztős kenyér szagát. Muszáj volt odamásznia, és többnyire vakon tapogatóznia az ételért. Az ujja hegye épphogy elérte a csupasz darab kenyeret vagy néhány sós kekszet és egy papírpohárban vizet. Az első alkalommal nem tudta, hogy mit kap, ezért véletlenül felborította a poharat, később pedig annyira kiszáradt, hogy a nyelve feldagadt, az ajka pedig kirepedezett. Most már tudta, hogy óvatosabban kell az ennivalóért nyúlnia. Aztán mielőtt rákényszerítette volna a szemét, hogy teljesen kinyíljon, a nyílás becsukódott, és már csak az ajtó elmosódott sziluettjét látta maga előtt.

Az étel és ital néha akkor érkezett, amikor már annyira megéhezett és kiszáradt, hogy remegett, amikor a táplálék felé nyúlt, néha pedig akkor, amikor még valamennyire tele volt a gyomra. Biztosan szándékosan. Azért, hogy összezavarják. Hogy kínozzák. Eleinte még kiabált és könyörgött, amikor megérkezett az ennivaló, elvégre biztosan volt ott egy ember az ajtó túloldalán, de soha senki nem válaszolt. Úgy gondolta, messze, fönt lépéseket hall. Ezt leszámítva azonban? Semmit.

Ha tippelnie kellett volna, azt mondta volna, hogy a ketrece körülbelül száznyolcvanszor százhúsz centi, és a sarokban állt egy vécé. Akkor talált rá, amikor végre összeszedte a bátorságát, hogy körbetapogatózzon nem sokkal azután, hogy összezavarodva, rémülten és egyedül magához tért ezen a helyen. Érezte a vécé körvonalát, és úgy gondolta, fémből van, mint a börtönökben. Ideillő választás. Csak azt nem tudta, ki ejtette foglyul. Még csak ötlete sem volt. A vécét úgy lehetett lehúzni, mint a repülőgépen lévő toaletteket, a hangos szívó hangot egy csapóajtó becsukódása követte. Ez legalább némi méltóságot biztosított számára.

Attól viszont nem kímélte meg, hogy szomjan haljon.

Amikor rájött, mi történt vele – hogy elrabolták –, sírt, és előre-hátra ringatta magát. Elképzelte, mennyire megrémülhetett az apja. Biztosan eget-földet megmozgatott a rendőrséggel együtt, hogy megtalálják. Az utóbbi időben csak futólag találkoztak, vagy egyáltalán nem, de az apja biztosan felhívta azóta, és aggódni kezdett, amikor Noelle nem hívta vissza. Mostanában éjszakai munkát végzett, és mivel jelenleg tavaszi szünet volt, és a tanítás szünetelt, Noelle napközben felszolgálóként dolgozott. Minden másnap azonban legalább egyszer beszéltek telefonon, vagy egy gyors üzenetet küldtek egymásnak. Szeretlek. Van maradék a hűtőben. Ne felejtsd el ma este kivinni a szemetet! Már legalább egy hét eltelt. Ugye? De az is lehet, hogy tévedett. Talán csak néhány nap. Ezen a ponton még az is előfordulhatott, hogy a munkahelye fel sem hívta őt, amiért nem jelent meg. Végül muszáj volt kiűznie az apját a gondolataiból, mert ettől csak még nagyobb pánikba esett, és legszívesebben sírni kezdett volna utána. Úgy érezte magát, mintha még kislány lenne, és egy rémálomból ébredt volna, miközben a megmentőjét hívta. Az apja mindig bement hozzá ilyenkor, és magához ölelte. „Cssss!” mondta neki. „Itt van apa. Biztonságban vagy.”

Noelle olyan határtalan vágyódást érzett az apja után, hogy majdnem zihálni kezdett. Azon tűnődött, mennyi idő múlva fogja elveszíteni az eszét. Egy része vágyott a megbomlott elme nyugalmára, amely nem tud gondolkodni, és nem érzi a fájdalmat. És nem képzeli el, mi lehet körülötte a sötétben. Az erősebb énje viszont nem volt hajlandó feladni azon kevés dolgok egyikét, amely jelenleg még megvolt benne: az élni akarást.

Noelle elfordult a hirtelen jött fénysugártól, erősen összeszorította a szemét, és fájdalmasan feljajdult. Aztán felült, védekezőn maga elé nyújtotta a kezét, miközben a lehető leghátrébb húzódott a ketrecben, a háta a rácshoz nyomódott. Hunyorogva nézett, és mintha földön kívüli alakokat látott volna. Hallott egy nyögést, aztán néhány fémesen kongó hangot. Valaki vagy valakik itt voltak vele a szobában.

– Hahó! – A szíve hevesen dobogott, a lélegzete hirtelen szökött ki a száján, miközben kétségbeesetten próbálta teljesen kinyitni a szemét. Csak hát olyan régóta volt már koromsötétben, hogy a szeme nem volt hajlandó alkalmazkodni. – Kérem! Halló! Engedjen ki innen! Kérem! – könyörgött. A remény elég bátorságot öntött belé, hogy feltérdeljen, és a ketrec elejébe másszon. Újabb kongó hang, aztán valamilyen ajtó bezáródott tőle jobbra, majd a szobában lévő személy léptei hallatszottak, mintha egy másik, nyitott ajtó felé sétálna tőle balra. – Kérem, ne! – kiáltotta. – Ne menjen el! Kérem! Engedjen ki innen!

Az ajtó becsukódott, a szoba ismét sötétbe borult, a bejárat körül még a réseken sem szivárgott be semmi fény. A halk léptek távolodtak. Noelle hátraesett, könnyek csorogtak le az arcán, amikor megadta magát a reménytelenségnek.

Két ember járt a szobában, és nem is reagált a könyörgésére. Zokogás rázta a vállát, amit nem lett volna szabad csinálnia, mert értékes folyadékot veszített ezzel a teste. És ki tudja, mikor érkezik a következő adag víz. Vagy lesz-e egyáltalán következő.

Talán az lenne a legjobb, ha nem jönne.

Ezt fejezd be, Noelle! Ennél te erősebb vagy.

Azt hitte, hogy igen. Legalábbis remélte, hogy képes erősebb lenni. De hogy készül fel bárki is arra, hogy elrabolják, és minden ok nélkül egy ketrecbe zárva tartják fogva a sötétben? A legfontosabb kérdés pedig, amivel magát gyötörte: miért? Miért rabolták el? Miért engem?

Ijedten összerezzent, és halk sikoly hagyta el a száját, amikor tőle jobbra alig hallható nyögést hallott. Megdermedt. A fülét hegyezte, úgy hallgatózott. Újabb nyögés. Mozgolódás. Rémület söpört végig a testén. Ó, istenem! Valami itt van vele. Egy irracionális kép jelent meg a fejében: egy pikkelyes, hüllőszerű lény recés fogakkal, ami szét fogja tépni. Még mindig nem mozdult. Hirtelen hálás volt a körülötte lévő rács védelméért, amit korábban egytől egyig végigtapogatott.

– Segítség! – Alig hallható suttogás volt, leginkább csak egy kifújt lélegzet, nem igazi szó. Noelle továbbra is mozdulatlanná dermedve figyelt, a teste minden sejtje és a bőre minden egyes szőrszála a hang irányába koncentrált tőle jobbra. Súrlódás hallatszott, majd újabb nyögés, és mintha bőr csúszott volna a fémen. – Segítség! – Ezúttal ez már egy határozott szó volt, hangosabb, tisztább, és egy férfitól érkezett. Ezek szerint nem földönkívüli.

Valószínűleg.

Továbbra sem mozdult.

A másik ember viszont mozgott, hangosabban nyögött, mintha… a földön fekvő helyzetéből feltápászkodott volna.

– Van itt valaki? Segítség!

Noelle alig észrevehetően lejjebb engedte a vállát, a keze már nem szorította olyan erővel a rácsot, miközben meg sem moccant, mintha szobor lett volna.

– I-igen. Itt vagyok – suttogta.

Néhány másodperc csend után a férfi azt kérdezte:

– Ki vagy te? Miért vagyunk itt? – A hangjából még mindig hallatszott, hogy fájdalmai vannak, de már pánik is vegyült közé. Félelem.

– Az én nevem Noelle. Nem tudom, hol vagyunk. Nem tudom, milyen nap van. Az utolsó dolog, amire emlékszem, hogy eljövök a munkahelyemről. Azt hiszem… azt hiszem, valaki egy rongyot szorított a szám elé. – Hirtelen megint érezte azt az ízt. Azt a csípős, orvosi szagot. Mintha hadonászott is volna, aztán felemelték… és innentől semmire nem emlékezett. – Itt tértem magamhoz. A sötétben. – A férfi nem válaszolt, csak hangosan kifújta a levegőt.

– Te ki vagy? – kérdezte végül Noelle.

– Evan. A nevem Evan. Azt hiszem, valami hasonló történt velem is. – Felsóhajtott, aztán halkan felnyögött. – Valaki hátulról rám támadt, amikor kijöttem az edzőteremből. Valahol máshol sötétben tartottak. Nem tudom, milyen nap van.

Noelle agya lázasan járt. Nem tudta, mi történik, vagy miért, és még mindig halálosan félt, de majdnem sírva fakadt a megkönnyebbüléstől, hogy egy másik emberi lény van itt vele. Hogy már nincs egyedül.

– Megsérültél? – kérdezte, amikor ismét mozgást hallott, és a férfi megint halkan felnyögött a fájdalomtól.

– Egy kicsit. Azzal harcoltam, aki korábban értem jött. Nyilvánvalóan nála volt az erőfölény. Szerintem szemüveget viselt, amivel látott a sötétben.

Noelle kissé felé fordult, bár túl sötét volt a szobában ahhoz, hogy bármit is lásson. Mindkét kezével megmarkolta a rácsot, az arcát hozzányomta, úgy szólalt meg. Szemüveget viselt, amivel látott a sötétben. Mi a franc folyik itt?

– Ki? Ki hozott ide minket? És miért?

– Nem tudom. Fogalmam sincs.

– Akkor mi volt rá az oka? Miért csinálják ezt velünk?

Egy ideig csend volt.

– A családomnak van pénze. Lehet, hogy váltságdíjért raboltak el.

Noelle megnyalta kiszáradt száját, a nyelvével a repedéseket tapogatta az ajkán.

– Az én apámnak… nincs pénze. – Az apja villanyszerelőként dolgozott. Jól keresett… végre már hosszú évek küszködése után. Ám még azokban a nehéz években is mindig volt az asztalon ennivaló, és fedél a feje fölött, habár márkás ruhákat nem tudtak vásárolni. Sőt még kevésbé márkásokat sem. Az viszont biztos, hogy nem hevert a fiókban hatalmas pénzösszeg, amit váltságdíjul kérhettek volna érte. Sőt még kis pénzösszeg sem, ami azt illeti. Nem voltak részvényeik vagy értékpapírjaik. Sem ékszerek. Mindent eladtak, még a számukra érzelmi értéket képviselő tárgyakat is. Ha ebben reménykedett az elrablójuk – bárki volt is az –, ha pénzt akart, akkor keserű csalódás várt rá. Na persze…

– Ha véletlenszerűen választottak ki engem, akkor azt mostanra már tudják – állapította meg Noelle. A vállán volt a táskája, amikor elrabolták. Biztosan belenéztek, megnézték a személyi igazolványát, és minimális kutatómunka után rájöhettek, hogy a családjának nincs pénze. Ráadásul felszolgálóként dolgozott, amikor eljött a munkahelyéről és lecsaptak rá. Azért ez már önmagában is jelezte az anyagi helyzetét, nem igaz?

– Az apádat említetted. Mi a helyzet az anyáddal?

Noelle halkan felsóhajtott.

– Az anyám tizenkét éves koromban meghalt. Háztartásbeli volt. A szüleimnek sosem volt életbiztosításuk. – Valójában az anyja halála után hosszú évekig küszködtek, hogy kifizessék az ügyvédi díjakat, miután az apja megpróbált igazságot szolgáltatni a felesége halála ügyében. Végül nem sikerült, és balesetnek minősítették. A per azonban felemésztette minden megtakarított pénzüket, ráadásul az apja üzleti vállalkozását is tönkretette. Ennek ellenére még mindig az apja volt, és Noelle nagyon szerette, de sok tekintetben már csak árnyéka volt egykori önmagának.

– Sajnálom – dörmögte a másik személy.

Noelle nem válaszolt. Nem kellett sajnálnia, különben is már régen elhalványult az anyja halála miatt érzett gyász. Néha még bele-belehasított véletlenszerű pillanatokban, de sokkal inkább az apja miatt, mint saját maga miatt. Most azonban nem.

Most sokkal nagyobb problémája volt, mint az egyik szülője elvesztése folytán érzett szomorúság. Most az apja után vágyakozott, a még élő szülője után. Aki talán megmenti őt, aki megmentené, ha a legkisebb esélye is lenne rá.

Noelle gondolatai visszatértek az itt lévő társára. Azt mondta, a családjának van pénze.

– Ha téged a váltságdíj miatt raboltak el, akkor azt mostanra nem derítették ki? Nem kellett volna valami bizonyítékot vagy ilyesmit küldeniük, hogy még életben vagy? – kérdezte.

– Tényleg fogalmam sincs. Senki sem mondott nekem egy átkozott szót sem. – Most, hogy a másik már beszélt, a hangja tisztább lett, és Noelle meg tudta állapítani, hogy fiatal. Talán hozzá hasonló korú.

– Hány éves vagy, Evan?

– Tizennyolc. És te?

– Én is. – Furcsa remegés kezdődött a mellkasában. Hallotta a fiú mozgását, érzékelte, hogy felé fordult, amit a hangja is megerősített, mert kicsit közelebbről hallatszott. Súlyos csend telepedett közéjük, amit Noelle sokkal inkább érzett, mint hallott.

– A Northland középiskolába jársz? – kérdezte végül a fiú.

Noelle kifújta a levegőt.

– Igen. – Az nem lehet! Ó, te jó ég, az képtelenség!

– A neved Noelle Meyer?

Nagyot nyelt.

– Igen. – A szó olyan száraz volt, mint a kiszáradt nyelve. Aztán hirtelen rájött, hogy ki van itt vele. – Evan Sinclair – mondta szinte suttogva. – Az apád Leonard Sinclair. Ő ölte meg az anyámat.

MÁSODIK FEJEZET

A Gyűjtő előrehajolt, az arca csak néhány centire volt a képernyőtől. Rájöttek, hogy ismerik egymást. A srác apja ölte meg a lány anyját. Később majd biztosan alaposabban is megbeszélik, és ebből a többi játékos is rájön. Ez határozottan új szintre emelte a helyzetet. A kép aprót rezdült a képernyőn, a zöldes fény túlvilági ragyogást kölcsönzött neki. Meglepően tiszta volt ahhoz képest, hogy éjjellátó lencsén keresztül közvetítették.

A férfi (jobban mondva inkább csak fiú, mivel még tizenéves volt) a hátával a rácsnak dőlve ült, a lány pedig térdelt, mindkét kezével a saját börtöne rácsát markolta. A hang is jó volt. A Gyűjtő hallott minden suttogást, minden lélegzetvételt, minden fájdalmas sóhajt.

Istenem, mennyire élvezitek ezt a szórakozást, ti gazemberek!

A fiú egyik szeme fel volt dagadva, és úgy tűnt, alvadt vér száradt az ajkára. A kezét folyton az arcához emelte, az ujjaival a bőrét nyomkodta, és minden alkalommal elfintorodott, mintha úgy gondolná, ha elég sokszor nyomogatja, talán más eredményt kap. Az arcán látható sérülések ellenére nyilvánvaló volt, hogy rendkívül jóképű. Magas. Izmos. Szögletes áll, szimmetrikus arcvonások. Egy igazi amerikai aranyfiú. Jó családból való. A gondolattól felnevetett, de keserűség is vegyült a hangba.

A fiú biztosan nagyon rosszul tűrte, hogy kivették a kezéből az irányítást. Az ilyen fiataloknak az élet különösen könnyű és jó volt.

Mennyi engedményt kapott már életében? Olyat, amit nem érdemelt meg és nem szolgált meg? Sokat, gondolta magában a Gyűjtő. Talán túl sokat is. Amikor viszont tragédia történt, akkor ez mind inkább hátrányt jelentett. A tragédia pedig határozottan bekövetkezett ennek az aranyfiúnak az életében, aki jelenleg úgy ült abban a fémketrecben, mint egy kutya.

Talán ellenszenvesnek kellene találnia őt, tekintve… milyen jó családból származott. Mégis azon kapta magát, hogy gyűlölet helyett… képes azonosulni vele. Legalábbis néhány szempontból.

A Gyűjtő tekintete jobbra mozdult, ahol a lány leült, és oldalra billentette magát, így már a csípőjén ült, de a térdét még mindig behajlította, hosszú lábát felhúzta, az arcát a hideg acélrácshoz nyomta. Karcsú. Vékony csontú. A haja egyenes és sötét. Átlagos módon szép. Egy tipikus nyálas tévéfilmben ő lenne az a lány, akit a barátnői a film végére átváltoztatnak, mert látják a felszín alatt rejlő lehetőséget. Ez persze csak a filmekben történt meg. A valóságban a kamaszlányok általában túl féltékenyek voltak ahhoz, hogy szándékosan hattyút teremtsenek, miközben egy rút kiskacsa mellett ők lehettek a szépek.

Nők. Milyen szánalmas teremtmények tudnak lenni. Mennyire az érzelmeik irányítják őket!

Persze ez lehet az erejük is. Leginkább azonban az érzelmek vezérlik őket, nem pedig fordítva. Kár.

A Gyűjtő megzabolázta a gondolatait. Nem akart túl sok mindent feltételezni, és emiatt lemaradni valamiről, amely éppen az ellenkezőjét bizonyította volna ennek. Figyelj. Hallgass. Tanulj. Ez ment neki a legjobban.

Felkapcsolódott a villany a szobában, mire a fiú és a lány ijedten felkiáltott. Hátrahúzódtak a saját cellájuk sarkába minél távolabb a fénytől. A lány a szeme elé emelte a karját, az arca eltorzult. Bizonyára túl fájdalmas lehetett a fény a sötétben töltött ilyen hosszú idő után. A fiú mozdulatlanul ült, bár az ő arca is grimaszolt, az egyik karját maga elé emelte, mint aki arra számít, hogy valaki rátámad. Nem sok mindent tehetett ez ellen persze, de érezni akarta, hogy közeleg-e. A bal szeme annyira fel volt dagadva, hogy ki sem nyílt, a másikkal viszont többször pislogott, minden erejével igyekezett látni.

– Mi történik? – kérdezte a lány elfúló hangon, amelyből csak úgy sugárzott a félelem.

– Nem tudom – válaszolta a fiú. Az egyik karjával ide-oda hadonászott maga előtt, aztán a másikkal is, próbált elűzni magától valami láthatatlan fenyegetést, amelyet az agya vetített elé, de nem volt előtte semmi. Csak a fény hatolt be a ketrecébe.

A Gyűjtő nézte a foglyokat, és velük együtt várta, mi történik ezután. A tekintete az íróasztalán heverő mobiltelefonra siklott. Az egyik lehetősége az volt, hogy felhívja a hatóságokat. De úgy gondolta, nem ez a legjobb döntés. Legalábbis most még nem.

Egy sor jól szervezett összeköttetés és egy sikeres fordulat után itt kötött ki végül, itt kukkolt. Amikor rájött, mi ez, nem számított rá, hogy érdekesnek fogja találni. Persze játszik majd, igen, de úgy gondolta, csak a háttérből figyeli a dolgokat. Elvégre neki egy másfajta győzelem lebegett a szeme előtt, most viszont nem tudta nem nézni. Az emberek azt hiszik, hogy valóságshow-t néznek a tévében, miközben abban nem sok valóság van. Előre megírták, és úgy alakítják, hogy a néző az előre meghatározott következtetésekre jusson. Ez itt azonban – ez lebilincselő volt. Már értette, miért találják mások olyan ellenállhatatlanul vonzónak.

Isten irgalmazzon neki, már értette.

HARMADIK FEJEZET

Evan összerándult, megpróbált látni, de tehetetlen volt a hirtelen fény okozta fájdalommal szemben, amely elvakította. Csak hadonászott maga előtt. Ha megtámadják, mielőtt ki tudja nyitni a szemét – vagyis csak az egyik szemét –, akkor legalább érezni akarta, honnan jön a veszély. Nem úgy, mint az első alkalommal, amikor durván felrázták álmából, és kirángatták az első ketrecből, ahol úgy érezte, mintha hetekig tartották volna fogva. Akkor nagyon váratlanul érte a dolog, ezért nem fogja megengedni, hogy még egyszer megtörténjen. Legalábbis úgy nem, hogy ébren van.

Egy-egy pillanatra látott valamit a szobából résnyire kinyitott szemén keresztül, amit egyszerre csak egy századmásodpercig tudott nyitva tartani.

A saját kezét, amit szétnyitott ujjakkal maga előtt tartott.

A szürke fémrácsot.

A ketrecen túl pedig egy ködös pultféle építményt.

Hallotta, hogy Noelle-nek elakad a lélegzete, hallotta a mozgását, ezért felé fordította az arcát. Homályosan látta, hogy a ketrece elejébe mászik, és hogy az körülbelül egy méterre van az övétől.

A kettő között pedig beton.

– Mit látsz? – kérdezte tőle, mivel a lány nyilvánvalóan hamarabb ki tudta nyitni a szemét. Talán azért, mert neki mindkettő jól működött.

– Van egy asztal… vagy pult – felelte, mire Evan leengedte a kezét. Már eleget látott ahhoz, hogy tudja, nincs más vele a ketrecben. Ő is előremozdult, a rács elejébe mászott, apró cellája előtt volt egy ajtó, és ha oldalra biccentette a fejét, egy fekete kezelőpanelt pillantott meg az ajtó felső részén. Nemsokára alaposabban is szemügyre veszi.

Remény töltötte el, halvány volt, de erőt adott. Ha láthatná, sokkal nagyobb esélye lenne kijutni innen.

Megmarkolta a rácsot, úgy nézett Noelle-re. Igen, határozottan ő volt az. Nem tudta, miért vagy hogyan kerültek ide együtt, de nagyon úgy tűnt, hogy valami beteges terv miatt. Szándékosan őket választották. Az okára nem tudott rájönni, de a kapcsolatuk nem volt véletlen. Ha valamiben, akkor ebben biztos volt.

Az apád Leonard Sinclair. Ő ölte meg az anyámat.

Mi a franc? Ki áll emögött?

A lány ránézett, a szemét még mindig félig összehúzta, a bőre fehér volt. Fekete leggingset és egy túl nagy, halvány rózsaszín pulóvert viselt. A lába neki is csupasz volt, mint az övé. Evan pulzusa felgyorsult. Érezte, hogy a nyakában dobol a vér. Amikor először beszélgettek a sötétben, még azok után is, hogy a lány elmondta, ki ő, Evan nem volt biztos benne, hogy nem ő képzelte-e csak oda. A koromsötétben töltött napok és éjszakák után végül megbomlott az elméje, vagyis a lány nem volt más, mint a beteg agyának szüleménye. Még az is ideillőnek tűnt valahogy, hogy éppen őt idézte meg, ő gyötörte, miközben alámerült az őrületbe.

A lány elfordította a fejét, miközben őt nézte, majd előrehajolt, azt figyelte, mi van előttük. Evan is előrefordult, a fal mellett álló pult felé. Körülbelül száznyolcvan centire lehetett tőlük, túl messze ahhoz, hogy elérjék, és több tárgy sorakozott rajta. Ebből a helyzetből nem látta, mi van a pult belső részén, az elején viszont megpillantott valamit.

– Az ott egy jégcsákány – mondta Noelle elakadó lélegzettel. A szeme nagyra nyílt, amikor egy pillanatra Evanre nézett, aztán megint elfordította a fejét. Evan a nyakát nyújtogatta, sűrűn pislogott az egyik szemével, és végre kicsit élesebben látta a szobát. Igen, igen, már látta a jégcsákányt a többi tárgy között heverve, amelyek kissé hátrébb voltak. Legalábbis úgy nézett ki, mint egy jégcsákány. Evan viszont csupán a fegyvert látta benne.

Körbefordult, kétségbeesetten keresett valamit a ketrecben, amivel el tudja venni a pultról, de nem volt ott semmi, csak a túlsó sarokban lévő fémvécé. Széttárta a karját, megfogta a ketrec két szomszédos oldalát, majd előrelendítette a testét, hogy talán úgy el tudja mozdítani az egész építményt. A ketrec megremegett, a fogai összekoccantak, de a cella egy tapodtat sem mozdult. Mintha a földhöz lett volna csavarozva. Evan csalódottan felnyögött, visszament a ketrec elejébe, és megint a pultot nézte.

– Az egyik hátsó tárgyhoz egy zsinór van csatlakoztatva… azt hiszem – dörmögte Noelle, a feje hozzáért a ketrec tetejéhez, úgy próbált rálátni a magas asztalra. – Nehéz megmondani. – Ezután Evanre nézett.

Ő csak az egyik szemével látott, vagyis amit a lány mondott, az biztosan megbízhatóbb volt, mint az ő megfigyelése. Még egy pillanatig azt az egyetlen fegyvert nézte, amit tisztán látott, aztán kifújta a levegőt, leült, a rácshoz dőlt, majd felhúzta a térdét. A talpát a földön hagyta. Beletúrt zsíros, mosatlan hajába.

– Basszus! – kiáltotta. – Mi a fasz értelme van egy kibaszott gépfegyvernek vagy akár egy jégcsákánynak, ha a szoba túlsó végében van, minket pedig ketrecbe zártak, mint az állatokat?

– Ha el tudnánk érni, talán megpiszkálhatnánk vele azt a dolgot – mondta Noelle, és felnézett a zárra, amely az ő ketrecében is ugyanolyan volt.

– Megpiszkálni? – kérdezte Evan. – Tudod, hogy kell megpiszkálni egy kezelőpanelt egy jégcsákánnyal? Ha egyáltalán meg tudjuk szerezni azt a jégcsákányt? Istenem, még ha sikerülne is, nem tudnád átdugni a kezedet a rácsok között, hogy elérd a zárat – állapította meg, aztán a ketrec ajtaja felé kapta a fejét, ahol a rácsok vékonyabbak voltak, és sűrűbben álltak egymás mellett, mint a ketrec többi részén.

– Van jobb ötleted? – csattant fel Noelle.

– Felkapcsolták a villanyt – mondta Evan, és nem reagált a lány gúnyos hangjára. – Talán valaki jönni fog.

Noelle halkan felnevetett.

– Szóval ez a terved? Kidumálod magad innen? Rávillantod azt a vakító mosolyodat? Talán odaígérhetsz nekik néhány aranyrudat, ha még nem tudják, hogy ki az apád.

Na, elég gyorsan elérkeztek idáig. Nem is csoda még ebben az elképzelhetetlen helyzetben sem – csapdába esve, ilyen trauma hatására.

Evan érezte, hogy kezd bekattanni. A hitetlenkedés és a rémület harcot vívott minden észszerű gondolattal vagy higgadtsággal, amelybe igyekezett belekapaszkodni, hogy megpróbáljon valami kiutat találni ebből a helyzetből.

Megint megmarkolta a rácsot, teljes erejéből megrázta, és állatias hangon felüvöltött. Néhány percig engedélyezte magának, hogy dühöngjön, küzdjön, bár tudta, hogy hasztalan, mivel a körülmények és az acélrácsok ellen harcolt. És persze valami borzalmas terv ellen, amelynek az értelmét ez idáig még nem sikerült megfejtenie. Csak ordított és kiabált, addig rázta a rácsot, amíg az izmai el nem gyengültek, és a torka be nem rekedt. De ekkor sem jött senki. Végül kimerülten a rácsoknak dőlt, megmarkolta mindkét kézzel a haját, és lehorgasztotta a fejét.

– Ezt már próbáltad, nem? – kérdezte Noelle feltűnően higgadtan az ő kiborulásához képest.

Evan megpróbált lélegzethez jutni, egy izzadságcsepp csorgott le lassan az arcán. De. De igen, már próbálta. Ugyanezt csinálta, amikor először tért magához itt a sötétben. Még akkor is küzdött, amikor az az arctalan férfi bejött a ketrecébe, hogy magával vigye, aztán idehozta ebbe a másik ketrecbe. Úgy csapkodott és hadonászott, mint egy részeg fóka, a férfi azonban könnyedén ellépett tőle, és a megfelelő alkalommal mindig behúzott neki egyet. Kiütötte, majd valahogy idehozta erre a helyre.

– Talán az apád áll emögött – mondta végül. Mi más oka lehetne ennek, mint valami elfajult bosszúvágy?

– Te seggfej – sziszegte Noelle. – Hogy merészeled? – Evan még mindig nem nézett fel. Nem akarta látni a lány arcát. – Az én apám nem gyilkos. – Úgy vetette oda ezt a megjegyzést, mint valami tőrdöfést, és Evan érezte, ahogy a húsába fúródik.

– Nem gyilkolta meg. Baleset volt.

– Az anyám hírnevét tönkretenni is baleset volt? Padlóra küldeni az apámat? Meg engem?

Evan ekkor mégis felemelte a fejét, és Noelle szemébe nézett. A lány dühösnek tűnt, de dacos is volt. Ez elhomályosította Evan gondolatait. Ketrecbe zárt lány villámokat szóró szemmel. Egy pillanatra örült, hogy ezt hozta ki belőle, mindegy, mi volt az oka. Mert Noelle elszántsága legalább egyetlen pillanatig túl erősnek bizonyult ahhoz, hogy visszafogja. Sajnos nem tartott sokáig. Nem sokkal később csüggedten a rácshoz dőlt, és mindketten egymást nézték a csendben. Evan korábban azt gondolta róla, hogy félénk és alázatos. Abból, ahogy lehajtott fejjel járt, a kezében mindig könyveket tartott. De volt benne tűz. Talán ez majd segít az ügyüknek.

– Miért nem tetted fel nekem soha ezeket a kérdéseket? Vagy, ami azt illeti, bármilyen kérdést? Sosem beszéltél velem, pedig szinte mindennap elmentünk egymás mellett a folyosón – mondta Evan. Talán neki kellett volna beszélnie a lánnyal. De mit mondhatott volna? Különben is Noelle mindig olyan elszántan kerülte őt, hogy Evan végül hagyta, hogy így legyen. A tudta nélkül azonban figyelte őt. Mert… érdekesnek találta. Vajon ez volt a helyes szó rá? Teljesen más társaságban forogtak. Na nem mintha a lánynak lett volna társasága úgy, mint neki. Amennyire meg tudta állapítani, csak egyetlen barátnője volt, egy nagy hangú, vörös hajú lány. Noelle és a barátnője állami iskolába jártak, de kiválasztották őket tanulmányi ösztöndíjra, így kerültek abba az exkluzív magániskolába. A Northlandben négy ösztöndíjas diák volt, akiket mind kívülállóként kezeltek.

– Beszélni veled? – kérdezte hitetlenkedve Noelle, mintha a másik azt javasolta volna, hogy egyen sarat. – Semmi értelme nem lett volna. Már akkor is tudtam a válaszokat, mint ahogy most is tudom. Csak azért hoztam szóba, mert feszült a hangulat. Érthető módon. – Körbemutatott a börtönében, mintha meg kellett volna magyaráznia, miért van jelenleg ilyen lelkiállapotban.

– Na és mik azok? Mik a válaszok?

Noelle hangosan kifújta a levegőt.

– Talán inkább azt kellene kérdezned, mik a kérdések, Evan. Miért kellett az apádnak tönkretennie az életünket ahelyett, hogy felelősséget vállalt volna azért, amit tett? – Félig megvonta a vállát. – Kiváltság. Jogosultság. Lehetőség.

– Az anyád birtokháborítást követett el, Noelle – felelte a lánynak halkan. – Leselkedett apám után.

Ez felszította Noelle szemében a tüzet. A fal felé fordult, és az arcát harapdálta belülről.

– Nem tett volna ilyet. Különben sem volt rá bizonyíték, hogy leselkedett volna utána – felelte kurtán. – Én mindig is úgy gondoltam, hogy az apád hívta oda, aztán letagadta, hogy leplezze a saját bűnösségét.

– Az esküdtszék másképp gondolta.

Noelle egy percig őt nézte, Evan érezte, hogy valami foglalkoztatja. De bármi volt is az, nem említette meg, nyilvánvalóan úgy döntött, nem számít, vagy nem ez a megfelelő alkalom hozzá.

– Nézd – folytatta a lány. – Ha ki akarunk jutni innen, együtt kell működnünk. Bármi más értelmetlen.

Evan bólintott, elismerte, hogy ez talán könnyebb számára. A lány láthatóan nagyon ellenségesen viszonyult a családjához, míg ő leginkább csak kíváncsi volt rá. Ha teljesen őszinte akart lenni magához, az a dolog, ami tönkretette Noelle életét, számára csupán egy tragikus esemény volt, egy rendkívül szerencsétlen baleset, amelyet az apjának kezelnie kellett. Ő maga még csak otthon sem volt azon a nyáron. Az anyjával nyaralt a Hamptonsban. Mindenesetre az ő szemszögéből nézve, mielőtt megtörtént volna a tragédia… Noelle anyja és az ő apja egyaránt hibásak voltak. Talán a lánynak igaza volt abban, hogy ez kiváltság volt náluk. Ők továbbléptek, Noelle nem. Na persze neki meghalt az anyja.

– Igazad van. Együtt kell működnünk.

Sajnos ebben a bizonyos pillanatban nem volt min „működni”. Nem voltak eszközeik. Nem volt senki, akivel beszélhettek volna. Jelenleg csak annyit tehettek, hogy vártak. Ám hogy mire, azt nem lehetett tudni.

NEGYEDIK FEJEZET

Az ösvényen futott végig, követte a kanyargását. Valaki a nyomában volt, és üldözte. Növények vették körül. Nem erdő, hanem egy kert, tele furcsa, ijesztő formára nyírt bokorral. Az a kusza érzése támadt, hogy figyelik őt, és elárulják az üldözőjének, hol van. Soha nem fog elmenekülni. Innen biztosan nem, ahol mindenhol szemek figyelik. Hirtelen valami forró hatolt a mellkasába, kínzó fájdalom söpört végig rajta, és zuhanni kezdett, zuhant, zuhant…

– Noelle!

Rémülten felült, felkiáltott, vadul körülnézett, próbálta összeszedni magát. Rács vette körül. Hanyatt feküdt, hagyta, hogy a feje a kemény betonpadlóra koppanjon. Ó, istenem! Ez valóság. Még mindig itt vagyok.

Sosem csökkent a rémülete, valahányszor felébredve rádöbbent, hol van. Hogy is csökkenhetett volna? A sírás kerülgette. Egy pillanatra arra gondolt, hogy imádkozik a halálért. A gondolat már többször megfordult a fejében, amióta először tért magához itt a sötétben, de mindig leállította.

– Megjött a kaja – mondta Evan a szomszédos ketrecből.

Noelle ismét felült, hátrasimította a haját. Az anyjáról álmodott. Arról az éjszakáról, amikor meghalt. Csakhogy az álomban ő volt az anyja, a golyó az ő testébe fúródott. Feltérdelt, ránézett a ketrec mögötti kis fülkében lévő tálcára. Valószínűleg az ajtó nyitása ébresztette fel ebből az álomból. Egy gyors pillantással meggyőződött róla, hogy Evan ketrece közelében is van egy hasonló étellift.

Odamászott a sajátjához. Most először látta is az ennivalót, és a korábbiaktól eltérően, amikor a víz és a kenyér felé nyúlt, látta, hogy ez az „étel” most műanyag tálcán érkezett. Egy sárga gyerektálcán. Odanyúlt, megfogta az ujjbegyével, és óvatosan maga felé húzta. Már a keze is érezte azt, amit korábban csak a szeme érzékelt. A tálcának lekerekített sarkai voltak, semmi olyan, amiből fegyvert csinálhatott volna, még akkor sem, ha darabokra törné.

Egy szelet csupasz fehér kenyér volt rajta, a sarokban egy papírpohár félig töltve vízzel, a tálca tálkaszerű bemélyedésében pedig cikkelyekre vágott őszibarackot pillantott meg. Tágra nyílt a szeme. Kinyújtotta a másik kezét is a rácsok között, az ujjait belemártotta a halványsárga őszibaracklébe, majd lenyalta. Felnyögött, megfogott egy cikkelyt a négyből, és a szájába tette a puha, sziruptól csöpögő gyümölcsöt. Az édes íz valósággal felrobbant a nyelvén, és egy pillanatig csak élvezte. Ez volt az első ennivaló, érzése szerint évek óta, aminek igazi íze volt. Kinyújtotta a kezét egy újabbért, és megpillantotta a tálca szélén heverő, fehér textilszalvétát. Első pillantásra úgy tűnt, mintha nem hajtották volna össze, csak összegyűrve rádobták volna. Amikor azonban jobban szemügyre vette, úgy látszott, mintha sietősen belecsomagoltak volna valamit.

– Mit kaptál? – kérdezte Evan.

Noelle a fiúra pillantott, aki a kezében tartotta a saját kenyerét. A szájához emelte, gyakorlatilag egészben bekapta.

– Őszibarackot – dörmögte.

A fiú abbahagyta az evést.

– Én nem kaptam barackot.

– És azt hiszem, van valami a szalvétám alatt.

– Szalvéta?

Evan odamászott, ahol Noelle a ketrece hátsó részén volt, és két rács közé tette a fejét, hogy még közelebbről lássa. Most, hogy a fiú így rákérdezett, Noelle rájött, még sosem kapott szalvétát azelőtt. Miért vette a fáradságot a fogvatartója, hogy szalvétát tegyen oda neki, miközben egy ketrecben tartja, és kenyeret meg vizet ad? Egy pillanatig csak nézte a textildarabot, majdhogynem arra számított, hogy megmozdul. Nem mozdult, ő azonban továbbra is félt, tétován nyúlt felé, miközben a testét igyekezett minél távolabb tartani tőle.

Megfogta a szélét, majd vett egy nagy levegőt, és felkapta arról a… dologról, ami alatta rejtőzött. Azonnal visszahúzta a kezét, és eldobta a szalvétát.

– Ez egy kötél – mondta.

– Mi a franc? – kérdezte Evan.

Noelle előrenyújtotta a kezét, és megfogta a fehér műszálas kötelet. Selymes érzés volt az ujjai között.

– Hadd nézzem! – szólalt meg Evan izgatottan.

A lány habozott. Ő kapta ezt, nem a fiú, nem fogja csak úgy azonnal átadni neki.

– Nem – suttogta, miközben a homlokát ráncolva nézte. Valaki becsempészte ezt neki egy szalvéta alatt? Vagy szándékosan kaphatta? És ha igen, miért?

Evan csalódott hangot hallatott.

– Hát jó, de akkor próbáld meg lasszóként használva megszerezni vele a jégcsákányt. Siess!

Noelle felnézett a jégcsákányra, aztán újra le a kötélre. Nem tudta, képes-e lasszót vetni, de talán, ha odalöki a kötél egyik végét, akkor valahogy leüthetné a jégcsákányt a pultról. Evan legalább most jó tanácsot adott. Egy próbát megért.

A ketrec elejébe mászott, és ahelyett, hogy hurkot tett volna a kötél végére, egy dupla csomót kötött rá. Remélte, ha elég erővel dobja el, talán le tudja verni vele a jégcsákányt.

– Köss hurkot a végére! – utasította ismét Evan. Ő is a ketrec elejébe mászott.

– Ha bármi mást teszek a végére, mint csomót, túlzottan lecsökken a hossza – felelte, de már látta, hogy még ha semmit nem csinál vele, csomót sem köt rá, akkor is túl rövid ahhoz, hogy elérje vele a pultot. Evanre és izgatott arcára nézett. Még mindig látszott a bőrén a kemény betonpadló lenyomata, amely alvás közben nyomódott bele. – Különben is elég régen fogtam már lasszóval tehenet, kijöttem a gyakorlatból.

– Vicces. Jól van, próbáld meg a te módszereddel!

Noelle kidugta mindkét kezét a rács között legalul, a ketrec elején. A többi részen az ajtó volt, amelyen túl közel voltak egymáshoz a rudak, nem fért ki köztük a keze, ezért ez volt az egyetlen hely. Érezte, hogy Evan őt nézi, érzékelte az izgatottságát, amely benne is felébredt. Kényelmetlen pozíciójából megpróbálta felfelé és kifelé dobni a kötél végét, amennyire csak tudta, de az eredménytelenül hullott le a földre. Jó harminc centire volt a pulttól, és korántsem ment olyan magasra, hogy egyáltalán elérje a felületét.

– A francba! – dörmögte Noelle.

Megpróbálta még néhányszor csak azért, hogy bebizonyítsa magának, milyen kilátástalan ez a terv, aztán visszahúzta a kezét a rácsok között, és félredobta a kötelet.

– Ja, a francba – motyogta Evan is. A javára legyen mondva, nem kérte ismét, hogy a lány adja át neki a kötelet, hogy ő is megpróbálkozzon a nyilvánvalóan lehetetlennel. Most már ő is belátta. – Van más terved? – kérdezte inkább.

Noelle felsóhajtott, visszatért ismét az ennivalójához, és megfogta a kenyeret. Hallotta, hogy Evan is mozog mellette.

– Elcserélem a kis darab vajam felét két cikkely barackért – mondta.

Noelle felkapta a fejét, és ránézett.

– Te kaptál egy darab vajat?

Evan bólintott, felemelte a kis, rózsamintás, szögletes tálkát, rajta egy pici műanyag fedéllel.

Noelle vágyakozva nézte a krémes finomság apró csomagolását. Mikor evett utoljára bármiféle zsírt? Az embernek nem zsírra van szüksége az élethez? Biztosra vette, hogy valahol azt olvasta, a zsírban vannak olyan vitaminok és ásványi anyagok, amelyekre az agynak szüksége van. És persze C-vitaminra is. Mennyi időnek kell eltelnie, hogy skorbutot kapjon?

– Jól van – felelte, majd felmarkolta a két maradék cikkely barackot, és a két tenyerét egymás mellé téve a fiú felé nyújtotta.

Evan ránézett a kezére.

– A levéből is kérek – utasította.

Noelle összevonta a szemöldökét, de visszahúzta a kezét, majd a tálca felé fordult. Miért gondolja, hogy joga van követelőzni? Evan Sinclair egyszerűen hozzá volt szokva, hogy megkapja, amit akar, most pedig itt, ketrecbe zárva, az volt az érdekük, hogy együttműködjenek. Még akkor is, ha egy olyan emberrel kell, akit gyűlölök. Három nagy korttyal kiitta a vizet a pohárból, aztán kimerte a tálkából az őszibaracklé felét, és úgy nyújtotta át mindkét kezét a rácsok között, hogy átadta a fiúnak a poharat és a gyümölcsöt.

Amíg elfordult, Evan félbevágta a vajat azzal a kis műanyaggal, ami befedte. Épp akkor fejezte be, amikor Noelle felé nyújtotta a kezét. Néhány pillanatig gyanakvóan nézték egymást, minden bizonnyal arra próbáltak rájönni, hogyan lenne legjobb kicserélni az ennivalót. Valakinek először el kellett engednie. Evan ajka elkeskenyedett, amikor letette a fél darab vajat a papírtálcán a földre, majd az ujjaival a lány felé tolta. Odacsúsztatta egészen a ketrecéig. Egy rövid pillanatig Noelle birtokában volt mindkét finomság. Evan arcán azonban látszott, hogy a lány becsületességére alapoz, legalábbis ebben a dologban, de azért nem biztos benne, hogy jól tette. Noelle előrehajolt, letette a földre a csészét, ahol már Evan is elérte, majd szétnyitotta a tenyerét.

Egymásra néztek, a tekintetük összekapcsolódott, miközben Evan elvette tőle a gyümölcsöt, visszahúzta a kezét, és a szájába tette a két barackot. Behunyt szemmel rágta össze, az élvezettől halkan fel is nyögött.

Noelle elfordult, fogta a vajat, és lenyalta a papírról. Majdnem sírva fakadt, olyan finom volt az a sós, krémes finomság, ahogy elolvadt a nyelvén. Behunyta a szemét, minden egyes nyelést külön élvezett, majd lenyalta a szája belső oldalát is, hogy még néhány pillanatig érezhesse.

– Szerinted mióta tartanak fogva minket? – kérdezte a fiú.

Noelle kinyitotta a szemét, és látta, hogy Evan kettészakítja a papírpoharat, mert hozzá akar férni a belsejéhez is. A szájához emelte, majd kinyalta belőle a még benne lévő, kevés gyümölcslét. Noelle nem hibáztatta. Ha fel tudta volna emelni, és úgy elfordítani a tálcát, hogy ne csorogjon a lé a földre, akkor ő is kiitta volna az utolsó cseppet is a kis tálkából, és ki is nyalta volna. De szerette volna még egy kicsit a vaj ízét érezni a nyelvén.

Megint lenyalta a papírt, amin a vajdarab volt.

– Nem tudom. Eleinte próbáltam számolni a napokat, de…

– Semmit nem csináltak ugyanabban az időben – fejezte be helyette a fiú.

Noelle bólintott.

– A sötét pedig nagyon konfundált.

– Ha ez azt jelenti, hogy összezavart, akkor igen.

Noelle szája halvány mosolyra húzódott. A kis papírdarabot a pólójába dörzsölte, hogy megszárítsa. Úgy vélte, ezt megtarthatja. Mit csinálnak vele, ha nem adja vissza? Idejönnek, és elveszik tőle? Helyes. Akkor legalább lesz valaki, aki ellen harcoljon. Habár ha volt is olyan, amivel előnyt kovácsolhatott magának ezzel a kis szögletes papírdarabbal, még nem jött rá, mi lehet az.

– Mi értelme lenne összezavarni minket, hogy ne tudjuk, mióta vagyunk itt? – kérdezte Evan.

Noelle elgondolkodott rajta.

– Nem tudom. Bár lehet, hogy ez inkább jó dolog. Talán azt jelenti, hogy valamikor szabadon fognak engedni minket, és nem akarják, hogy bármi információt mondhassunk a rendőrségnek.

– Mások viszont rá fognak jönni, hogy eltűntünk – felelte Evan. – Ők tudni fogják, mikor raboltak el minket.

Noelle a rácson dobolt az ujjaival.

– Valószínűleg. – Amikor hazaindult a munkahelyéről, és elrabolták, három nap szabadsága következett volna. Az apja néhány nap múlva biztosan észrevette, hogy valami nem stimmel, mert nem válaszol a szokásos üzeneteire vagy hívásaira. De még így sem volt valószínű, hogy pontosan tudni fogják az eltűnésének idejét. Na persze a környékről lekérhetik a kamerák felvételeit.

A ketrec sarkába pillantott, ahol az üres vizespoharakat gyűjtötte. Tizenhat darab volt belőlük, de ebből még nem tudta megállapítani a pontos időtartamot, mert véletlenszerűen hozták neki. Néha csak néhány korty víz volt benne, máskor pedig teletöltötték, így be kellett osztania hosszabb időre.

– Nem tudom – mondta végül. – Talán szándékosan tartottak minket a sötétben, hogy kínozzanak.

Evan fújt egyet.

– Küldetés teljesítve.

Noelle helyeslő hangot adott ki.

– Szerinted miért kapcsolták fel végül a villanyt?

Evan egy kis ideig csendben volt, nyilvánvalóan a választ kereste.

– Szerintem feltételezhetjük, hogy azt akarják, lássuk, mi van a szobában. Nem véletlenül kaptad azt a kötelet sem. Valamire számítanak.

Borzongás futott végig Noelle gerincén. Furcsa, hogy még mindig megijesztette valami, tekintve, mi minden történt már vele. Lehetséges, hogy ez még ennél is hátborzongatóbb és rémisztőbb? Durván félresöpörte a gondolatot, nem volt hajlandó belegondolni, nehogy pánikroham legyen úrrá rajta. Pedig olyan könnyű lett volna megengedni. Amióta először magához tért itt, azóta egyensúlyozott azon a kényes határon, de nem volt hajlandó megengedni, hogy azt tegye vele az agya, amit az elrablói addig nem.

Még nem.

– De mit? Mit akarhatnak tőlünk? És miért nem mondják meg nekünk, hogy mi az?

– Nézz rám! – kérte Evan, és amikor Noelle felé fordult, a homlokát oldalról a rácshoz szorította, és látta, hogy a fiú is ugyanilyen pózban ül. – Próbáljuk meg félretenni az érzéseinket és a félelmünket, hogy a lehető leglogikusabban gondolkodjunk, oké? Nem vagyunk oda egymásért. Igazam van?

– Igen.

– És van köztünk valami kapcsolat, ami miatt elméletileg… ellenségek vagyunk, azt hiszem.

Noelle egyetértően bólintott.

– Szóval én a következőkre jöttem rá. Tegyük fel, hogy ez a kapcsolat nem véletlen. Kinek származna haszna ebből? – Körbemutatott a kis börtönükön. – Ez vajon egy gyakorlat, hogy megpróbáljanak együttműködésre bírni minket? Hogy megosszuk egymással az ennivalónkat? Megpróbáljuk kideríteni, hogy juthatunk ki innen?

Noelle a homlokát ráncolta. A fiú elmélete túlságosan elrugaszkodottnak tűnt.

– De ki tenne ilyet velünk? Halálosan félünk, és félig az éhhalál küszöbén állunk. A szüleink nem csinálnának ilyet velünk, legalábbis az én apám biztosan nem. De ha ők nem, akkor ki?

– Az a vörös hajú barátnőd, aki mindig gyilkos pillantásokat vet rám, amikor elmegyek mellette a folyosón?

Noelle érezte, hogy felháborodik. A fiú nyilvánvalóan egyértelműnek vette, hogy az ő környezetéből csinálta ezt valaki.

– Paula? – nevetett fel kurtán és keserűn. – Paula nem lehet.

– Honnan tudod?

– Ez nem egy félénk, tizennyolc éves lány műve, aki sírva fakad a szomorú reklámokon, és arról álmodozik, hogy a könyvkiadásban fog dolgozni, mert a könyvek olyan sok örömet okoznak neki. – Ráadásul Paula okos volt, kedves és lojális. Mostanra biztosan halálra rémült Noelle eltűnése miatt.

– Miért nem? Alamuszi nyuszi nagyot ugrik.

– Ó, fogd már be! – Teljes testével a fiú felé fordult. – Semmit nem tudsz rólunk.

– Hát jó. Egyébként miért fogadtad el az ösztöndíjat? – kérdezte Evan.

– Miért ne fogadtam volna el? – Kiérdemelte azt a díjat, és emiatt talán újabbakat is fog kapni bármelyik jó egyetemre. Ez volt az ő nagy lehetősége egy olyan életre, amelyben nemcsak magát tudja eltartani, de az apjának is tud segíteni, miután úgy tönkrement az élete.

– Mert én is oda járok – felelte a fiú.

– Nem veszek rólad tudomást – vágott vissza Noelle.

– Nem mondod.

Erre a fogát csikorgatta.

– Na és te? – kérdezett vissza. – Ismersz valakit, aki ennyire beteg és eltorzult, hogy ilyesmit csináljon? Lefogadom, hogy egy egész listád van róluk. Totál lelketlen emberekről, akik tele vannak pénzzel, és ennyi embert tudnak megfizetni, hogy részt vegyenek benne. Akik a bűntársai. Mi a helyzet azzal a céltalan robotbandáddal, akik mindig új izgalmakra vágynak?

– Kezded belevinni az érzelmeidet is, Noelle.

Menj a picsába! Nem mondta ki, de szerette volna. Ehelyett dühösen fújt egyet, és elfordult, mert tisztában volt vele, hogy Evan boldogan elmenne innen a picsába, ha megtehetné. Mellesleg igaza volt. Hagyta, hogy az érzelmei vegyék át fölötte az irányítást, miközben logikusan kellett volna gondolkodnia, hogy megoldják ezt a rejtélyt. Hogy kitaláljanak valamit, ami segítene nekik.

Nagy levegőt vett, majd lassan kifújta.

– Valaki ide zárt minket, ezekbe a ketrecekbe. Valaki hasznot húz ebből. Milyen fajta haszon van?

– Anyagi.

– Igen, de ez nem a váltságdíjra megy. Ami engem illet, ennek így nincs értelme, és ahogy te is mondtad, ha érted váltságdíjat akartak volna kérni, akkor már tudnád. Az apád biztosan kért volna bizonyítékot arra, hogy még élsz, vagyis telefonon beszélhettél volna vele, vagy lefényképeznek, vagy valami.

– Jól van. Akkor bosszú. De azt olyasvalakinek kellett volna csinálnia, aki mindkettőnket gyűlöl, és szeretne megbüntetni valamiért.

– Vagy a családunkat, akik szeretnek minket.

– Ez is egyfajta váltságdíj. Az apád és a szüleim nem akartak volna bármi bizonyítékot, hogy ez az ember tényleg fogva tart minket?

– Úgy értem, eltűntünk. Ha az a célja ezzel, hogy megijessze őket, akkor az már elég. Az pedig, hogy élünk-e, vagy már meghaltunk, végeredményben lényegtelen, nem? Így vagy úgy, mindenképpen szenvednek. Attól pedig az egész sokkal rosszabb, hogy nem tudják, mi történt. – Félresöpörte a képet, ahogy az apja egész éjszaka fel-alá járkál a lakásban, és a haját tépkedi, ahogyan akkor is tette, amikor megtudta, hogy a feleségét lelőtték. Noelle bele sem mert gondolni, most mit érezhet. Ha megtenné, nem bírná elviselni.

Evan kifújta a levegőt, felemelte a kezét, és masszírozni kezdte a halántékát.

– Ki gyűlöli ennyire mindkettőnk családját? Amennyire én tudom, a tárgyalás óta nem is volt kapcsolatuk egymással, és annak már hat éve.

Igen, hat év telt el. Noelle anyja halála óta pedig hét év és három hónap, mégis, bizonyos értelemben, mintha tegnap történt volna. Az apjának ennyi idő kellett ahhoz, hogy kifizesse az ügyvédi díjakat, amelyekkel tartozott. Hat év, amelyben mindennap egy kicsit fakóbban csillogott a szeme. Ez idő alatt harminchét évesből negyvenhárom lett, mégis sokkal idősebbnek nézett ki a koránál. Noelle felsóhajtott, megmasszírozta a fejbőrét, és próbált rájönni, ki lehet az, aki mindkettőjük családját ismeri, és esetleg haragszik rájuk akár jogosan, akár nem.

Összerezzent, amikor hirtelen megszólalt egy hang egy hangszóróból. Evan azonnal a lányra nézett.

– Tegyétek a tálcákat és a szemetet az ételliftbe! – Gépi hang volt, a hanglejtése furcsa. Noelle megdermedt, félelem söpört végig rajta, miközben felemelkedett a kis ajtó az ételliften, ahol korábban az ennivalót kapták. Az övében nem volt semmi. Úgy tűnt, csak egy ezüstszínű fémdoboz. Csak egy étellift, amit felhúznak valami ismeretlen helyre.

– Mi a franc? – kérdezte Evan, és belenézett az övébe. Az üzenet megismétlődött, a ritmusa pontosan ugyanolyan volt, mint az első alkalommal. Nyilvánvalóan valami rendszerhang lehetett, nem pedig egy eltorzított emberi hang.

– Honnan jöhet? – kérdezte Noelle, és a ketrece hátsó részébe húzódott, majd kinézett a rácsok között. Nem látott hangszórót, és azt is nehéz volt megállapítani, merről jött a hang. Ekkor újra megismétlődött.

– Hé! – kiáltotta Evan. – Hé, bárki, aki ezt lejátssza! Mit akar tőlünk? Mit kell tennünk, hogy kiszabaduljunk innen? Hé! Segítsenek nekünk!

Az üzenet megismétlődött. Evan a rácsot rázta ugyanúgy, ahogy előző nap.

– Beszéljen már hozzánk, az istenit! Mondja el, mit akar! – Az üzenet újra elhangzott. Nagyon úgy tűnt, ez az egyetlen instrukció, amit kapnak. Noelle felvette a tálcáját a földről, kinyújtotta előre a karját, amennyire csak tudta, majd meglökte a kis tálcát, hogy az a ketrec mögötti kis ételliftbe csússzon. Ezután összeszedte a poharakat is, amiket korábban összegyűjtött, és azokat is bedobta a kis fülkébe.

Mellette Evan hasonlóképpen cselekedett.

Az ajtó lecsukódott, majd egy kattanással bezáródott, és a rendszer felhúzta a dobozokat. Jól olajozott gépezet lehetett, mert semmilyen hang nem hallatszott többet belőle. A gépi üzenet abbamaradt. Noelle Evan felé fordult. A fiú ép szeme tágra nyílt, óvatosság sugárzott belőle, és Noelle sejtette, hogy ő is hasonló arcot vághat. A szíve hangosan dobogott a bordái mögött. Volt egy olyan furcsa érzése, hogy most kezdődik el valami. A második része annak, ami velük történik, bár még nem tudta felfogni vagy megmondani, hogy mi lehet az.

Mintha a gondolataira érkezett volna válasz, a tőle balra lévő fal egy része oldalra húzódott, és egy férfi sétált be rajta. Noelle félve hátrált, a rácshoz nyomta a hátát. Mellette Evan előrelendült.

– Engedjen ki! – követelte, és a rácsokat rázta. – Mondja meg, mit akar! Az apámnak van pénze. Sok pénze. Fizethet magának. – Zihálva és hadarva beszélt, összetorlódtak a szavai, úgy próbált alkudozni az érzéketlen idegennel, aki gyakorlatilag a semmiből jelent meg.

Fekete nadrágot viselt, fekete inget, fekete zakót és piros cipőt. A haja elválasztva az egyik oldalra volt fésülve. Tudomást sem vett Evanről. Noelle őt nézte, még mindig feszült volt és félt, amikor a férfi a ketrece felé közeledett. A ruhája egyfajta egyenruhára emlékeztette, és valami megmagyarázhatatlan ok miatt ettől még nagyobb félelem töltötte el. Evan továbbra is alkudozni próbált a férfival, akit a legkevésbé sem hatott meg a könyörgése. Amikor azonban odaért Noelle ketrecéhez, és a lány belenézett szinte fekete gombszemébe, alig titkolt izgalmat látott benne. A fény visszaverődött széles, ezüst nyakkendőtűjéről, Noelle pedig még hátrébb húzódott.

– Téged kibéreltek – közölte az ember.

Rémület hasított a lány szívébe, és egy pillanatra úgy érezte, levegőt sem kap. Nemnemnemnemnemnem. Hangosan kifújta a levegőt.

– Kibéreltek? – kérdezte cérnavékony hangon. Mellette Evan hirtelen elhallgatott. – Mire? – Pedig már tudta. A szíve mélyén tudta, csak nem volt hajlandó elfogadni.

– Szereti a kocsikat? – kérdezte Evan. Noelle hallotta, milyen rémült a hangja. – Az apámnak van egy gyönyörű Ferrarija. Ember, olyan az, mint egy ikon. A magáé lehet. Kérdés nélkül.

Elcsuklott kétségbeesett hangja, és Noelle egy pillanatra majdnem felnevetett. Evan miatta alkudozott. Csak hát nevetséges volt, mert ha a pénz ígérete sem működött, akkor az autó sem fog.

A fülében dobolt a vér. Kibérelték.

Nem tudott volna még egy olyan szót mondani, ami ilyen félelemmel töltötte el, mint ez ebben a bizonyos helyzetben.

A férfi az elektronikus zárhoz emelte a kezét, és beírt egy sor számot. Noelle hátrahúzódott.

– Ne! Kérem ne! Én… még szűz vagyok. – A férfi erre megtorpant, de csak egy pillanatra. Noelle rémülten látta, hogy a vallomása hatására a férfi szeme még jobban csillog. Akkor majd harcolni fog ellene. Tökön rúgja. Bárkit tökön rúg, aki megpróbál hozzáérni.

A férfi lenyomta a kilincset, ugyanakkor elővett valamit a zsebéből. Egy elektromos sokkolót. Kinyílt a cellaajtó.

– Választhatsz – szólalt meg a férfi magas orrhangon. – Itt mindig választhatsz. – Itt? Hol van az az itt?

Noelle már szaggatottan vette a levegőt, úgy rázta meg a fejét.

– Akkor nem. A válaszom nem. Nem fogok együttműködni.

A férfi elmosolyodott, a fogai kicsik és szögletesek voltak.

– Nem ebben döntesz. Választhatod azt, hogy velem jössz, vagy itt maradsz biztonságban a ketrecben, de levágjuk az ő ujjait.

Noelle nem értette. Próbálta felfogni, mit mondott a férfi.

– Az… ujjait?

A férfi mosolya nem hervadt le, de nem is lett szélesebb. Furcsán ugyanolyan maradt.

– Igen. Elkábítom, és eltávolítom két ujját.

Eltávolít. A világ mintha lelassult volna körülötte, mintha egy képtelen rémálomba lépett volna be. Egy szörnyű rémálomba, de majd felébred, megrázza a fejét, és elcsodálkozik, milyen furcsa dolgokat képes az agy kitalálni, ha szabadon szárnyalhat.

Evanre pillantott, akinek minden vér kifutott az arcából. Hirtelen még a feldagadt szeme dühös vörös színezete is elhalványult. Lassan elengedte a rácsot, mintha tudat alatt vissza akarta volna húzni azt a testrészét, amit éppen megfenyegettek.

Gyere velem, vagy különben levágjuk az ujjait.

Mi.

– Ki az a mi? – kérdezte Noelle, a hangja halk volt és remegett.

– Erre nem tudok válaszolni – felelte a férfi. – Még akkor sem, ha akarnék.

Ezek szerint ő csak valamiféle szolga? Egy fogdmeg? Felbérelt izomagy? Habár inkább puhának tűnt, mint keménynek, sötét inge alatt is látszott a derekán lévő úszógumi. Na persze egy sokkolóval felszerelkezve felesleges volt a brutális izomerő. Noelle abban is biztos volt, hogy a zakója alatt egy fegyver körvonalát látta. El fogja vinni őt valahová. És láthatóan arra is felkészült, hogy esetleg szembeszáll vele.

De azt csak akkor, ha beleegyezik.

Gyere velem, vagy levágjuk az ujjait.

És ha nem megy vele? Nem kellett hangosan is hallania erre a választ. A férfi választási lehetőséget kínált neki. Harmadik opció nem volt. Vagy magát menti attól az ismeretlentől, amit a kibérlés jelentett, vagy megmenti Evan ujjait. Úgy érezte magát, mintha víz alatt lenne, kétségbeesetten próbálna feljutni a felszínre, kibújni a saját bőréből inkább, mint szembenézni ezzel a valósággal.

Kibérelték.

Elfordította a fejét, és belenézett Evan tágra nyílt egyik szemébe. A fiú mereven őt bámulta. Látta benne a félelmet, igen. Borzalmat. Együttérzést. Zavarodottságot. Az ajka szétnyílt, mintha mondani akarna valamit, de nem igazán tudná, mit. Inkább csak várt. Várt, hogy Noelle meghozza a döntést. Nem próbált könyörögni neki. Nem adta meg neki az engedélyt, amire esetleg várt. Hagyd, hogy levágják az ujjaimat, ezt az áldozatot hajlandó vagyok meghozni.

De Noelle nem akarta, hogy ez történjen. Már döntött.

ÖTÖDIK FEJEZET

A Gyűjtő hátradőlt a székén, a fa halkan recsegett a súlya alatt, miközben nézte, amint a gondnok hátralép, és helyet ad, hogy Noelle kilépjen a ketrecéből. Felsóhajtott. Ostoba Noelle. Bátor Noelle. Vajon tudja egyáltalán, miért ezt a döntést hozta? A Gyűjtő szerint nem. Talán majd később rájön. Ha lesz még neki később. Nekik. A fiú, Evan, nem szólalt meg, az arcát kissé elfordította, úgy nézte, amint Noelle feláll, és az ajtó felé botorkál, amerre a gondnok a fejével bökött.

Evan. Noelle. Tudta a nevüket. Az összes többi néző is tudta, mert nekik is volt hozzáférésük a beszélgetésükhöz. A képernyőn azonban még mindig a Dodger és Midori nevek álltak. Mint a lovak a pályán. Elnevezték őket. A Gyűjtő nem tudta, hogyan vagy miért ezeket a beceneveket választották nekik, vagy hogy véletlenszerű volt-e ez a választás, de nem is érdekelte. Ő csak Evanként és Noelle-ként utalt rájuk. Ő meg akarta ismerni őket.

Lélegzet-visszafojtva figyelte a gondnokkal folytatott beszélgetést. Amikor a férfi belépett hozzájuk, a Gyűjtő nézte, hogy Noelle hátrahúzódik, és felkészül a támadásra, Evan azonban a ketrec elejébe lendült, kész volt szembenézni azzal, amit Noelle fenyegetésnek vélt. A fiú reakciója a veszéllyel való szembefordulás volt, míg Noelle-é a menekülés. Érdekes. A Gyűjtő elraktározta az információt. Mindennek jelentősége volt. Talán később majd… értékes lesz ez a részlet.

Bármit is jelentett ez a később.

A képernyőn az ajtó hangos csapódással csukódott be. Evan ismét előrelendült, úgy szorította a ketrec rácsát, hogy kifehéredtek az ízületek a kézfején, a fejét lehorgasztotta, a válla felemelkedett, aztán előreesett. A Gyűjtő figyelte a testbeszédét, látta felpúposodott gerincét és a rácshoz nyomódó fejét. Evan felnézett, és kissé hátratolta magát. A Gyűjtő egy pillanatra azt hitte, hogy sír. De nem így volt. Dühös volt. Ó, az jó. A Gyűjtő finoman dobolt az ujjaival a szék karfáján.

Frissültek a számok a képernyő tetején, a jelenlegi esélyeket mutatták. A Gyűjtő gyorsan szemügyre vette a kategóriákat. Azok, akik arra fogadtak, hogy Midori önként vállalja a kibérléssel járó ismeretlent, most jó pénzt kaszáltak. Azok viszont, akik úgy vélték, engedélyt ad a gondnoknak, hogy levágja Dodger ujjait, vesztettek. Érdekes, azt meg sem kérdezte, hogyan fogják levágni az ujjait. Még a ketrecben volt, amikor döntést hozott, nem látta az egyik rejtett kamera alatt felsorakoztatott sok szerszámot egy magas asztalon. Nyilvánvalóan nem volt lényeges, hogy fémfűrészt alkalmaznak-e hozzá, vagy altatást és sebészi műtétet. Maga a módszer kétségkívül kevésbé számított a döntésében, mint a végeredmény.

Ez is hasznos információ volt a Gyűjtőnek, ha majd egyszer ő is pénzt tesz rájuk. Ha személyesen is belefolyik a játékba. Lehetséges azonban, hogy nagyobb lesz a kockázat, mint amit megér.

Maga elé húzta az asztalán heverő jelentést, és kinyitotta. A bírósági jegyzőkönyv kinyomtatott lapjai voltak benne, néhány újságcikk és egyéb, nyilvánosan is elérhető információ.

Egy magánnyomozónak fizetett, hogy ezt megszerezze neki. Talán nem nézték jó szemmel, hogy a játékosok belső információval rendelkeztek, de honnan tudnák meg a szervezők? Nem hitte, hogy a legtöbb játékos vette a fáradságot, és konkrétumoknak nézett utána a versenyzőkről. Szerinte a játékosok ennek nem is látták értelmét. A Gyűjtő azonban jobban tudta. Ő megértette az információ értékét.

Átfutotta a jelentést, amelyet egyszer már alaposan elolvasott. A tragédia éjfél körül történt egy párás nyári éjszakán, hét évvel azelőtt. Noelle anyja, Megan házasságtörő viszonyt folytatott Evan apjával, a kétszeresen is elvált hajózási iparmágnással, aki nemrégiben vett feleségül egy huszonéves fehérneműmodellt. Megant lelőtték a férfi birtokán. Ostoba Megan. Csintalan Megan.

Bennett Meyer, Megan férje, aki szakmáját tekintve villanyszerelő volt, emberölés vádjával indított pert. A bírósági eljárás szerint a védelem azt állította, hogy Leonard Sinclair aznap véget vetett a viszonyának Mrs. Meyerrel, aki sértetten és megszállottan a férfi házához hajtott, és ismeretlen módszerrel bejutott a birtokára. Mr. Sinclair fegyvert vett magához, mert azt gondolta, hogy egy betörő van az irodája előtt, és ártani akar neki, ezért mellkason lőtte Mrs. Meyert, amikor az felé iramodott a sötétből. A nő már azelőtt meghalt, hogy hívhatták volna a mentőket.

Mr. Meyer nem hitte el Mr. Sinclair történetét, bár a Mrs. Meyer telefonján talált intim fénykép bebizonyította a bíróságnak, hogy Mrs. Meyer valóban viszonyt folytatott a multimilliomos üzletemberrel. A férj továbbra is azt állította, hogy a lövés nem baleset volt, ám végül elvesztette a pert.

A Gyűjtő pontosan tudta, hogyan zajlott ez az egész ügy. Mr. Sinclair felbérelte a legravaszabb ügyvédet, akit pénzért meg lehetett vásárolni, míg Mr. Meyer jelzálogot vett fel a házára és az üzleti vállalkozására, és minden cent megtakarított pénzét egy olyan ügyvédre költötte, akinek feleannyi embere és tizedannyi forrása sem volt, mint annak a cégnek, amellyel szembement. A Gyűjtő tudta, hogy Mr. Sinclair más jogi előnyöket is igénybe vett a pénzével. A pénz megveheti az embernek a saját igazságát. A Gyűjtő ebben a világban nőtt fel, pontosan tudta, hogyan működnek itt a dolgok.

Végül Mr. Meyer nem csupán a feleségét veszítette el, hanem a házát és az üzletét is, lenullázta a bankszámláját, és hatalmas adósságba verte magát.

Sosem derült ki, vajon a feleség igazságot érdemelt-e idő előtti haláláért. Eltemették, Mr. Sinclair szabadon távozott, és nyilatkozott a bíróság előtt álló médiának, hogy hálás az esküdteknek, akik meglátták az igazságot, és minden jót kívánt Mr. Meyernek.

Mennyire fájhatott ez a pillanat.

A Gyűjtő természetesen nagyon is tudta, mennyire.

A képernyőn belül egy kisebb képernyő elevenedett meg. Nézőként eldönthette, melyik képet nagyítja fel. A kis képernyőn Noelle belépett egy emeleti szobába, és várakozva ült az ágyon. A kezét az ölében tördelte. Bárki bérelte is ki őt, még nem érkezett meg.

Még szűz vagyok.

Már nem sokáig.

A Gyűjtő inkább Evant figyelte, aki lassan leült, felhúzta a lábát, és a térdére támasztotta az állát. Hátraejtette a fejét a rácshoz, egyenesen maga elé bámult. Az egyik szeme tágra nyílva állt, a másik alig tudott kinyílni. A Gyűjtő egy pillanatig őt nézte, aztán ismét a képernyő tetején lévő, különböző esélyeket figyelte.

A megváltozott körülményeknek megfelelően folyton változtak.

Ugyanúgy, ahogy az életben, gondolta.

Gyorsnak kell lennie, hogy lépést tartson, máskülönben megelőzik mások.

Volt azonban egy fogadás, amely mindegyiküknek állandó volt. A szökés. Rendkívül valószínűtlen. Fogadási szabályok voltak, amelyek az ilyesmit gyakorlatilag lehetetlenné tették. Nem, ha Dodger vagy Midori kiszabadul, az azért lesz, mert ők maguk találtak ki valamit, amire az alkotók nem gondoltak. És bárki tesz is fel pénzt erre a végkimenetelre, az nagyon-nagyon gazdag ember lesz. Vagy nő. Bár nem hitte, hogy nők is vannak a játékosok között. Bizonyos sportok kizárólag férfiaknak valók. A Gyűjtőnek nem volt szüksége pénzre, és nem is akart többet. Volt belőle elég. Nem ez hajtotta. Ennek ellenére… a tekintete folyton visszatért azokra az esélyekre, a számok lángra lobbantottak benne valamit.

Természetesen tudta az okát. Nem volt ostoba. Az ujjai a billentyűzet fölött álltak egy ideig, majd arrébb vitte a kurzort a fogadási számokról. Majd később eldönti, hogy megéri-e beszállni. Vagy ostobaság. Vajon ki tud találni valamit, amivel segít nekik megszökni? A gondolat rendkívüli módon érdekelte. Jobban, mint bármi. Lehetséges lenne? Talán. De nem lesz könnyű. Szüksége lesz egy stratégiára. Több szinten.

A fiú mozdulatlanul ült a ketrecben, és maga elé bámult.

– Mire gondolsz? – suttogta a Gyűjtő, a tekintete Evan összevert arcát nézte. Aztán a kötélre pillantott, amely félredobva hevert Noelle üres ketrecében hátul. Érdekes, hogy egyikük sem gondolt arra, hogy felakasztja magát vele. Na persze csak az egyikük tudta volna megtenni. Nem tudták volna átadni a másiknak. A Gyűjtő arra gondolt, vajon a küldőnek az öngyilkosság volt-e a szándéka ezzel. Vagy talán a kedvesség. Érdekes. Sem Evan, sem Noelle nem említette soha ezt a lehetőséget. Eszükbe sem jutott. Legalábbis még nem. Ami azt jelentette, hogy még mindig volt bennük küzdőszellem.

A kis képernyőn a férfi belépett a szobába, ahol Noelle ült. Idős volt és legalább kétszer olyan nehéz, mint a lány, ha nem háromszor… A Gyűjtő ránagyított, kimondottan Noelle arcára volt kíváncsi. A lány arca üresnek tűnt, a szemében viszont gyűlölet lobogott.

Helyes. Ragaszkodj ehhez az érzéshez! Ez segít majd túlélned. A harag kiélesíti az elmét. A félelem eltompítja.

Kilépett abból a képernyőből. Nem akarta végignézni egy idős férfi nyögését és szuszogását, miközben meggyaláz egy ifjú szüzet. Sokan viszont nézték. Valósággal érezte az összes arctalan idegen monitorból sugárzó izgalmát.

Igen, talán majd segítséget nyújt nekik, hogy kiszabaduljanak. Ha megteheti. Addig pedig, ha életben akarnak maradni, többet kell enniük, mint kenyeret és vizet.

Feltételezte, hogy az a férfi küldte korábban Noelle-nek a barackot és a vajat, aki kibérelte őt. Egy előzetes köszönöm azért a szórakozásért, amelyet majd később ajánl fel neki. Milyen nagylelkű! Talán azt remélte, az őszibaracklé még mindig ott lesz a lány bőrén, és ettől még édesebb lesz.

A Gyűjtő rákattintott egy sor billentyűre, elköltött annyi pénzt, ami másnak egyhavi jelzáloga lett volna, csak azért, hogy valami különlegeset küldjön nekik.

Ezúttal az ajándék kötelezettségek nélkül fog érkezni. Legalábbis ez alkalommal.

HATODIK FEJEZET

Halk koppanással kinyílt az ajtó. Evan összerezzent, arra az oldalra ment a ketrecben, amely a Noelle-éhez legközelebb esett. Ugyanaz a csupa fekete ruhás és piros cipős férfi lépett be, aki Noelle-t kivitte innen, most pedig visszahozta. Evan a lányra szegezte a tekintetét, miközben a férfi odakísérte a ketrecéhez, és durván belökte. Aztán becsukta az ajtót, és egy szó nélkül távozott.

Evan reszketőn fújta ki a levegőt. Úgy érezte, mintha már száz éve ülne a börtönében egyedül, azon tűnődve, vajon visszahozzák-e valaha a lányt. Kibérelték őt, és bár erősen gyanította, hogy ez mit jelent, nem lehetett teljesen biztos benne.

Én még szűz vagyok, mondta akkor Noelle, ebből egyértelmű lett, hogy ő is ugyanazt feltételezte, mi vár rá, mint Evan.

Evan csak ült, szétnyitotta az ujjait, aztán ökölbe zárta, és arra gondolt, milyen árat kellett Noelle-nek fizetnie azért, hogy neki megmaradhasson minden ujja. Nem lesz olyan tiszteletlen, hogy megköszöni neki. Istenem, akkor biztosan még jobban meggyűlölné, mint most.

Noelle lerogyott a ketrec túlsó oldalánál a földre, és szembefordult vele. Az arca üres volt, amikor belépett a szobába, most viszont fájdalmasan eltorzult.

Evan nem tudta, mit mondjon. Már ott volt a nyelvén, hogy Jól vagy?, de egyértelmű volt, hogy nem.

– Mit tettek veled? – kérdezte végül halkan. Muszáj volt tudnia. Most már együtt voltak ebben a helyzetben, akár tetszett nekik, akár nem.

Noelle kinyitotta a szemét, Evan pedig megrémült. Olyan fájdalmat látott benne, amely valósággal kézzelfogható volt.

– Az a… férfi… bárki volt is… megerőszakolt. Maszkot viselt. Nem láttam az arcát.

Basszus. Amíg ő csak itt ült, a lányt… A rácshoz nyomta a homlokát, vett egy mély levegőt, és lassan kifújta. Noelle-t láthatóan feldúlta a dolog, éppen ezért Evan még hálásabb volt neki, amiért őszintén elmondta.

– Sajnálom – felelte. – Annyira sajnálom! Jobb lett volna, ha én…

– Nem! – vágott közbe Noelle. – Ne! – Rekedt volt a hangja, ezért Evan arra gondolt, talán sikítozott, amitől ő is ugyanezt szerette volna tenni. Érezte, hogy a késztetés egyre jobban feszíti a mellkasát, de nagy nehezen visszafogta. Nem fogja úgy beállítani ezt a helyzetet, mintha róla szólna. A lányt figyelte. Nem tért vissza a szemébe ugyanaz a tűz, amit előző nap látott benne, de egy szikrát azért megpillantott. Aprócska volt, de azért ott volt. Pislákolt. Egyelőre. – Túléltem. Itt vagyok. Most pedig szeretném, ha elfordulnál, és valami zajt csinálnál, amíg megtisztítom magam.

Zajt. Azt kérte tőle, hogy csapjon valami zajt. Talán a tisztálkodása hangját próbálta ezzel leplezni, vagy a sírását. Evan elfordult, körülnézett, mivel üthetne valami zajt, de nem volt semmi a ketrecében. Jól van, akkor marad a hangja. Mit tud kívülről, amit most elmondhat? A szíve hangosan dobogott. Noelle egy egyszerű dolgot kért tőle, ő pedig máris cserben hagyja. Ha megfeszült, sem jutott eszébe egyetlen dalszöveg sem, ami furcsa volt, hiszen szerette a zenét, és a kocsijában mindig szólt valami. Ebben a feszült pillanatban azonban az egyetlen, ami eszébe jutott, azok a gyerekdalok voltak, amiket az anyja egykor neki énekelt. Úgy az emlékezetébe égtek, hogy hosszú évek múltán is fel tudta idézni őket. Különös, tekintve, hogy az anyja már évek óta nem érdeklődött iránta.