Stellának, az ismeretlenbe vezető utazásom cinkosának,
a több ezer közös történetért,
amelyek eggyé olvadtak;
a két együtt meglelt kincsért, és egy egész életért,
amely életet lehelt belém.

Mert valóban, miként – ha a tökéletesség fokát elérte –
a legkülönb teremtmény minden élőlény között az ember,
de ha eltér a törvénytől és a jogtól, akkor mindennél alábbvaló. Azonban a legveszedelmesebb az igazságtalanság,
amely fegyvert visel.

ARISZTOTELÉSZ: Politika (Szabó Miklós fordítása)

Szómagyarázat

Aequitas rudis: A természetben létező tiszta igazság. Igazságos törvények inspirálására szolgál.

Albat: Még értelem nélküli gyermek. Egy 11. századi okiratban említést tesznek egy istenítéletről, melynek során ilyen gyermekek segítségéhez folyamodtak egy vitás kérdésben, Castellet ura és a San Cugat del Vallés kolostor között.

Àrsia: 12. századi visszaélés. Egy birtokon keletkezett tűz esetén az ott dolgozó szolgának javai egyharmadával kellett kárpótolnia urát.

Barcelonai Usatges: A barcelonai grófság területén élő szokásjogra épülő törvénykönyv. Az első, 11. századi, egyszerűbb változat megalkotása után kibővítették, és egész Katalóniára kiterjesztették, s egészen a 18. századig érvényben volt.

Bausia: A hűbérurát eláruló vagy megtámadó vazallus vagy szolga által elkövetett bűncselekmény.

Caluña: Pénzbírság és fontos bevételi forrás királyok és urak számára.

Castlà/castlana: Vazallus, aki hűbérura nevében irányította a várat és birtokot.

Clam: Bírósági eljárást kezdeményező kereset.

Corpus Iuris Civilis: Az ókori római jogszabályokat összefoglaló kötet. Elveszett az évszázadok során, s újbóli visszanyerésének történetét legendák színesítik. A bolognai glosszátorok iskolája több részre osztotta, melyek a következők: Digestum Vetus, Infortiatum, Digestum Novum, Codex, Instituta és Novellae.

Digesta:[1] Justinianus császár által megrendelt, összefoglaló jellegű jogi munka. Bejrútban készült, és Kr. u. 533-ban jelent meg. Ötven kötete alkotja a Corpus Iuris Civilis gerincét, és a Digestum Vetus, az Infortiatum és a Digestum Novum elnevezésű részekre tagolódik.

Dominium mundi: A földi hatalom felsőbbrendűségének középkori koncepciója, amely hosszúra nyúlt konfliktust okozott a pápa és a német-római császár között.

Infortiatum: A Digesta központi része. Egyes szerzők szerint onnan ered a cím, hogy a középkorban igen nehezen akadtak rá. Ez a rejtély szolgált a regény fikciójának megalkotásához.

Iudex palatii: Vizigót eredetű cím. Számos – a barcelonai gróf szolgálatában álló – bíró ezt a címet alkalmazta az okiratok aláírásakor.

Ius commune: Így nevezték a középkori glosszátorok az ókori római jogot, miután az egész birodalom területén éreztette hatását.

Ius maletractandi: A feudális úrnak az erőszak gyakorlásához, alattvalói letartóztatásához és vagyonuk elkobzásához való joga. Ez a jog a 13. század elején az írott jogba is beépült.

Legum doctor: A jogtudomány doktora, a Studium által odaítélt legmagasabb fokozat.

Liber Iudiciorum: Recesvinto vizigót király törvénykönyve, amelyet a spanyol királyságokban évszázadokon át az egyes királyságok jogszabálygyűjtemény kiegészítéseként alkalmaztak.

Nutrix Legum: Bejrúti Jogi Iskola, amely a római jogászok etalonja volt egészen a 6. századig, amikor is egy földrengés következtében megsemmisült.

Pubilla: A családi javak és kiváltságos örökösnőjének címe. Férfi megfelelője az hereu volt.

Quadrivium: A hét szabad művészet közül négy, amelyet a középkorban tanítottak: számtan, geometria, zene és csillagászat.

Querimonia: Egy nemes ellen benyújtott panasz. Az állítás alátámasztása érdekében tartalmaznia kellett a sérelmek és károk jegyzékét.

Saig: Jogi tisztviselő. Ő felelt az ítéletek kihirdetéséért, a letartóztatásokért és az ítéletek végrehajtásáért.

Summa: Enciklopédikus stílusban megfogalmazott didaktikus munka; ez esetben jogi vonatkozásban.

Territorium: Barcelona körüli terület, amely földeket, birtokokat és településeket foglalt magában.

Trivium: Az első három szabad művészet, amelyet a középkorban tanítottak: nyelvtan, logika és retorika. Ez utóbbi a jog és az igazságszolgáltatás alapjait is tartalmazta.

Universitas scholarium: Saját státusszal és kiváltságokkal bíró diákközösség. A 12. századtól Bolognában különbséget tettek az ultramontán és a ciszmontán jelző között; előbbit az Alpokon túli diákokra, utóbbit pedig az olasz diákokra alkalmazták.

Albatok

Valami szörnyűség volt készülőben Olèrdola várában.

A szóbeszédnek 1170-ben, Szent Eulália napjának előestéjén ment híre Penedés-szerte.

A Castrum Olerdula ókori erőd volt, amely kiterjedt, sziklás dombra épült, és a szirtek védőfala övezte, mint az egyetlen megközelíthető területet. Odabent állt a vár, a San Miguel-templom és a vazallusok házai. Odakint, keleti irányban pedig a kis városra lehetett látni. Az estrada Morescához való közelsége miatt – amely a régi római út nyomvonalát követte – Olèrdola kulcsfontosságú szerepet játszott a Llobregat folyó medencéjének és Barcelona territoriumának védelmét illetően, a délről érkező szaracénok támadásai ellen. S bár amióta a rómaiak az első tornyot felépítették, az itteniek számos győzelmet és vereséget megértek, tudták, hogy azon a végzetes napon az egyik legborzalmasabb csatának lesznek szemtanúi.

Az éjszaka felerősödő hóvihar után hajnalban vékony hóréteg lepte el a tájat. Szürke, fagyos, kellemetlen napra lehetett számítani, de még így is parasztok tucatjai jöttek-mentek az éjszakában, hogy másnap részt vegyenek a vár területén megrendezendő szertartáson.

Megnyitották a várfal kapuját, és a katonák beengedték a néma tömeget. Mindannyian köpenybe burkolózva, sápadt arccal haladtak el az erődítmény területén épült házak mellett, majd a köves ösvényen felmentek a San Miguel de Olèrdola plébániatemplomhoz, amely magányosan állt a szirtfal oldalában.

Kitartóan kongatták a harangot. Az ima véget ért. Két sorban jöttek ki a klerikusok, kezüket a ruhaujjukba rejtve. A menetet egy fiatal, tonzúrás káplán vezette, ezüstkereszttel a kezében. Vacogott a foga a hidegtől. Mögötte komoran és feszülten haladt Ramón de Corviu castlà, Olèrdola várura, a terület feudális urának, Guillem de Santmartínek a vazallusa. Harmincéves volt, és lerítt róla, hogy számos hadjáratban edződött ádáz harcos. Óriási sebhely éktelenkedett az arcán, amely kettéhasította fekete szakállát. Újdonsült felesége, a tizenhét éves Saura, Cabrera nagy hatalmú várgrófjának törvénytelen leánya kísérte. Éles vonásai különös, kísérteties szépséget kölcsönöztek neki, és a helybéliek inkább kerülték ragyogó, metsző tekintetét. Büszkén haladt prémes köpenyében; habár még kissé nehezen járt, miután alig négy héttel azelőtt hozta világra első gyermekét, Arnulfot, egy egészséges, harsány sírású fiút, akit a kastélyban hagyott, hogy megvédje a fagyos hidegtől.

A jelenlévők közül sokan úgy vélték, hogy Ramón de Corviu várúr fiának érkezése felgyorsította a küszöbönálló szörnyűségeket.

Mindenkinek ott élt még az emlékezetében Leonor de Corviu, Ramón első felesége, aki alig több mint egy éve halt meg. Ő volt a törvényes castlana, a Corviu név jogos viselője és a javak örököse, míg férje pusztán egy másodrangú hidalgó volt; egy lovag, akinek egyetlen vagyona a lova és a kardja volt. Leonor ifjúkorában elárvult, és apja, a hűbérúr azért adta feleségül Ramónhoz, mert így viszonozta fegyveres szolgálatait. A harcos felvette felesége vezetéknevét, mert az magasabb rangról árulkodott, és átvette a kastély kormányzásának feladatkörét.

Leonor de Corviut azt követően érte a halál, hogy megszülte egyetlen leányát, Blancát; Ramón pedig nem sokat késlekedett, és feleségül vette Saurát. Most, hogy megszületett hőn áhított fia, mindenki úgy vélte, hogy semmibe veszi a lányát; azt azonban álmukban sem gondolták volna az emberek, mit művel majd vele, hatalma növelése érdekében.

Egy rabszolga jött ki a templomból, a takaróba bugyolált kis Blanca de Corviuval a karjában. A kicsi egyfolytában sírt, mintha megérezte volna, mi történik ezután.

Amikor a castlà kísérete elindult lefelé a köves ösvényen, és távolodóban voltak a templomtól, egy női alak tűnt fel a boltív alatt, kisgyermekkel a karjában. Később Olèrdolában mindenki megőrizte emlékezetében a képet, amint Oria de Tramontana szél cibálta kék köpenyében lefelé jön a San Miguel-templomból, és ropog a hó a lába alatt. Magához szorította a babát, és kedves altatót dúdolt neki.

Oria a Tramontana-birtok pubillája volt; vagyis a hatalmas terület – amely igen drága kincsnek számított a földekre sóvárgó bárók és nemesek szemében – örökösnője. A birtok alig három mérföldnyire volt Olèrdolától északra, és búzaföldeket, szőlőültetvényeket, olajligeteket, tölgyeseket és gyümölcsösöket foglalt magában. Ezek a földek két évszázadon át a Tramontanák tulajdonát képezték. Tizenöt gazdacsalád és többtucatnyi jobbágy élt a barcelonai grófság egyik legpompásabb birtokán. Attól a dermesztő naptól kezdve azonban már semmi sem maradhatott a régi. Az örökösnő, rokonok és férj nélkül – akiket egy járványban elveszített –, egyedül nézett szembe a szörnyű próbatétellel.

Amint lefelé haladtak az úton, az egyik klerikus a menetből – egy negyvenes éveiben járó szikár, mély tekintetű férfi odalépett a castlàhoz, Ramón de Corviuhoz. Sápadt volt a bőre, és sötét karikák húzódtak a szeme alatt a kialvatlanságtól. Képtelen volt leplezni aggodalmát:

– Uram, meg kell szakítanod a szertartást. A föld az emberek dolga. Istent hagyjátok ki ebből!

Ramón harcias tekintetét a klerikusra emelte, és felmérte a kérés erejét. A halántékától az álláig húzódó sebhelyre mutatott.

– Guillem Climent Iudex! Ezt tették velem Lleida bevételénél. Ott, ahol azelőtt a müezzin hívta imára a hitetleneket, most harangok szólnak. A véremmel festettem azt a falat… Talán nem vagyok rá érdemes, hogy Isten komolyabb jogokkal kárpótoljon? Gondolod, hogy hatalmadban áll megtagadni ezt tőlem?

A klerikus baljós pillantást vetett Oria de Tramontanára, aki néhány lépéssel a menet után haladt, így nem szerzett tudomást utolsó próbálkozásáról, majd megalázottan lehajtotta a fejét.

Egy tágas, enyhén lejtős, sziklás területre értek, ahol nagy, szögletes ciszterna állt, melyet még a rómaiak idején vájtak a sziklába. Tele volt vízzel, és jégtakaró fedte be az éjjel. Több száz lélek várakozott lélegzet-visszafojtva, a szélcsapások közepette. A menet megállt a ciszterna előtt, és elült a moraj. Még a kis Blanca de Corviu is elhallgatott a rabszolga karjában; csupán Oria halk dúdolása törte meg a feszült csendet.

Guillem Climent bíró csüggedten szóra nyitotta a száját:

– Olèrdola lakói, Guillem de Santmartí hűbérúr és castlàja, Ramón de Corviu vazallusai! A völgy békéjét megbolygatta egy jogvita közte és a Tramontana-birtok pubillája, Oria, Robert de Piera gazda özvegye között. A castlà azt állítja, hogy a pubilla megtagadta tőle a vendéglátást, amikor kíséretével áthaladt a birtokon, a Barcelonába vezető úton. Oria azt állította, hogy nem kötelessége elszállásolni őket, hiszen birtoka allódium, miután az ősei évszázadokkal korábban megszerezték ezt a jogot, vagyis hűbéri kötelékekkel nem terhelt magántulajdonról van szó.

– Fogja rövidre a mondandóját, Climent bíró! – sürgette a bírót a castlà a csípős hidegben.

– Tekintettel arra, hogy a felesküdött tanúk nyilatkozatai egymásnak ellentmondanak, a bíróság úgy határozott, hogy istenítélet alapján dönt a földhasználatról. – A iudex megvárta, míg elül a zúgolódás, mielőtt folytatta. – Egy úriember és egy földműves között nincs helye jogi csatározásnak, miután azonban a feleknek e tekintetben van némi egyenjogúsága, ezennel albatok segítségével istenítéletre kerül sor.

Oria úgy felbődült, akár a megsebzett állat, amikor egy katona elragadta tőle a fiát, és átadta az egyik klerikusnak. Egy másik sápadt klerikus kivette Blanca de Corviut a rabszolga karjából. Mindkét gyermek alig egyéves volt. Ramón összeráncolt homlokkal meredt a vízzel teli ciszternára. Az ifjú Saura feszültnek tűnt az oldalán; mintha minden azon múlna, mi történik ezután.

Az ólmos égbolt esővel, sőt hóval fenyegetett, a reszkető anyák pedig ösztönösen magukhoz szorították gyermeküket. Több klerikus imádkozva hajolt a két gyermek fölé, miközben két másik levette róluk a takarót. A hidegben menten sírva fakadtak, s finom bőrük kipirult. Az emberek rémült rikoltozásba kezdtek, amikor mezítelenül felmutatták őket.

– Oria de Tramontana fia és Ramón de Corviu lánya szüleik érdekeit képviselik. A szokásjog szerint a vízbe süllyedő gyermek lesz az, akit Isten kiválaszt. Amelyik fennmarad, átok sújtja.

Valaki vette magának a bátorságot, és felkiáltott, hogy siessenek, különben egyik kicsi sem éli túl a megpróbáltatást. A leheletek felhőkként oszladoztak a levegőben. Egy szolga megtörte a ciszterna felületét borító vékony jégréteget.

– Exorcismus aquae frigide – kezdte a bíró, hogy megtisztítsa a vizet az istenítélethez.

A szerzetesek lelépkedtek a ciszterna sziklájába vájt lépcsőfokokon, egészen a kút pereméig.

– Édes Istenem! – kiáltott fel egy nő, aki nem bírta elviselni a két gyermek fojtott sírását, aztán az egyik klerikusra bökött. – Te is bíró vagy! Nem vagy képes ezt megakadályozni?! Vagy nincs szíved?!

A férfi megrándult a kérés hallatán. Rövidre zárta az imát, és a klerikusok vízbe tették a gyermekeket. A hideg éles fogai elharapták a sikolyukat. Mindkét teremtménynek azon nyomban kifordult a szeme és eltorzult az arca. Tehetetlenül hadonásztak kis karjaikkal. A szemtanúk látták, amint összefonódnak, mintha segíteni akarnának egymásnak, vagy közösen keresnék a végzetüket. Azután Ramón de Corviu lánya hirtelen elsüllyedt, mire a bíró az arcához kapta a kezét.

– Húzzátok ki! – rendelkezett.

Kikapták az ellilult kis Blancát a vízből, mire a kislány erőtlenül zihálni és nyögdécselni kezdett. A rabszolga lement a lépcsőn, és takaróba csavarta. Gyűlölettől szikrázó szemmel Climent bíróra nézett, és elindult felfelé az ösvényen, a vár felé. Saura csalódott arckifejezése senkinek sem kerülte el a figyelmét.

Közben a másik klerikus a Tramontana fiút is kihúzta a vízből, miután abbahagyta a sírást, és nem mozgott. Feldagadt a bőre, kis karjai pedig ernyedten lógtak. Átadta Oriának, akit még mindig fogva tartottak a katonák. A nő kétségbeesetten vette karjába kicsinyét. Még a castlà is megkövülten nézett. A kisfiú nem lélegzett.

– Nem, nem, nem…

Oria feltépte a ruháját, hogy a mellére helyezze gyermekét. Egy sóhajt sem lehetett hallani, miközben a nő énekelni kezdett, s fürgén dörzsölte a kisfiú testét a bőréhez.

– Légy átkozott, Corviu! – kiáltotta egy öregasszony a tömegből.

Ramón sértetten nézett körbe a parasztok fenyegető gesztusai láttán. Emberei már megragadták kardjuk markolatát, és a parancsra vártak, mikor rántsák ki fegyverüket a hüvelyből. Olèrdolában mindenki ismerte a castlà természetét. Tudták, habozás nélkül kiadja a parancsot, ha fenyegetve érzi magát.

Oria távol érezte magát a környező feszültségtől, s éneke beleolvadt az Olèrdola dombjának bozótjain átsüvítő jeges szél fütyülésébe. A dallam régies kádenciája szívbe markolóan szép volt. Okszitánul, a trubadúrok nyelvén dalolt, fényességről és boldogságról.

Egy kislány odaszaladt a pubillához, és egy szál íriszt nyújtott felé. Még mielőtt az őrök reagáltak volna, elvegyült a tömegben. Némiképp csökkent a feszültség. Oria ránézett a lila virágra, és szomorúsága ellenére még lelkesebben dalolt, s közben kisfiát erősen a mellkasához szorította. A gyermek egyszer csak köhögni kezdett, és vizet hányt. A jelenlévők dicsőíteni kezdték a magasztos Jóistent, és hálásan keresztet vetettek. Mintha még a katonák is megkönnyebbültek volna.

– Isten döntött – végezte be a beszédét Guillem Climent bíró, amikor újból alkalma nyílt megszólalni. – A mai naptól mindörökre a Tramontana-birtok tulajdonosa köteles alávetni magát az olèrdolai kastély castlája, Ramón de Corviu kiváltságos jogainak.

Sokan csüggedten lehajtották a fejüket. A gyermek életben maradt, de az istenítélet eredményének következményei mindörökre megváltoztatta a jövőjüket. Tramontana szimbolikus jelentőséggel bírt Penedés parasztjai és a barcelonai grófság nagy része számára, hiszen hatalmas birtokról volt szó, melynek ez idáig sikerült függetlennek maradnia a feudális igától. Ezek a földek jelentették az utolsó maradványát annak a szabadságnak, amellyel egykor minden hasonló birtokos – királyi rendeletből fakadóan – rendelkezett, és amelyet a több évtizedes erőszak és fosztogatás után elveszített, a feudális urak védelméért cserébe. Oria ősei nemzedékeken át ellenálltak a nemesek és a különféle ellenségek támadásainak és fenyegetéseinek; azon a fagyos reggelen azonban Isten elutasította az utolsó hereut.

A zaklatott bíró maga segített Oriának felegyenesedni. Kék szemét a férfira szegezte, és valamit a fülébe súgott. A férfi elsápadt és válaszolt, bár senki nem hallotta, mit mondott. Ekkor Oria két szaracén rabszolgája, egy férfi és egy nő odament, hogy támogassák asszonyukat, és kikísérjék a várfal kapuján, majd elhagyták az erőd kiváltságos falait.

Senki sem tudhatta, vajon a kicsi kibírja-e a három mérföldes utat Tramontanáig. Talán, mondogatták, jobb lett volna neki, ha meghal, s a pla dels Albats temetőben, a gyermekek sírkertjében helyezik végső nyugalomra, a Santa María-templom mellett, Olèrdolában. Élve vagy holtan, sorsa megpecsételődött azon a fagyos februári reggelen, és mindörökre viselnie kell a Robert de Tramontana, a Kárhozott Robert nevet.

Első rész

A rémálom

Barcelona, 1182. április 25.

Guillem Climent felriadt cellájában. A sötétben hadonászott, hogy elkergesse az árnyat, amelyet az ágy lábánál pillantott meg. Nem tudta kivenni a vonásait, de úgy tűnt neki, a fekete alak egy gyereket tart a karjában. Épp kivették egy óriási ciszternából, és nem lélegzett. A klerikus hallotta a vízcseppek kopogását a kövezeten.

Tizenkét év telt el. Tizenkét éve mardosta a lelkiismeret Guillem Climentet, és azóta is ugyanaz a rémálom kínozta.

Az árnyék vádlón rábökött, mire a bíró felült és felordított. Az egyik diakónus lépett be ijedten, és megpillantotta a takaró alatt reszkető Climentet.

– Jól vagy, Climent iudex? Megint a lázálom?

A gyertyafény hatására a pap magához tért.

– Áldott legyen az Úr! – zihálta.

Kitakarózott, majd kezével végigsimított arcán és őszes szakállán. Tekintetét az asztalon lévő tekercsre szegezte, és megborzongott a látványától.

– Szeretnéd megtekinteni? – kérdezte a feszült fiatalember.

– Nem! – kiáltott fel a bíró, még mindig zavartan. – Hagyd csak ott, ahol van.

– Ez a levél azóta nyugtalanít, amióta tegnap megérkezett – erősködött a diakónus. – Talán egy újabb vitás ügy az uradalmak között? Ki küldte?

– Egy régi adósság… Isten irgalmazzon nekem – felelte Climent révetegen. – Jól vagyok, Joan. Visszavonulhatsz; hamarosan reggeli imára szólítanak.

A diakónus túlságosan tisztelte a bírót, semhogy tovább zaklassa, ezért a gyertyát az asztalon hagyta, és csendben elhagyta a szigorú cellát.

Climent a levelet bámulta. Egy paraszt hozta Vilafrancából, és tartalma felelevenítette a régi lázálmot – nem véletlenül mutatott rá vádlón az alak az éjjel. Egy meggyötört lélek figyelmeztette, ideje volna teljesítenie régi ígéretét.

Amint mezítláb a hideg kövezetre lépett, egyszeriben kitisztult a feje. Lassan kelt fel, de merev térde még így is sajgott. Hatvan felé közeledett, és egyre nehezebben viselte a párás barcelonai levegőt. Látása és egészsége megromlott; Isten azonban még tartogatott számára feladatokat.

Nagy nehezen elbotorkált az asztalhoz, majd kézbe vette Oria de Tramontana levelét. Soha senkivel sem osztotta meg, milyen borzalmas volt az a régi olèrdolai élmény. Minden áldott nap újra meg újra átélte a két csupasz, ellilult csecsemő kapaszkodó szorításának látványát, mielőtt elmerültek a ciszterna jeges vizében. Ő vezette az istenítéletet, s hogy tompítsa emésztő bűntudatát, szívvel-lélekkel azon volt, hogy igazságot szolgáltasson. Azonban még ez sem volt elegendő.

Odatartotta a gyertyához a papírtekercset, és nézte, amint lángra kap. Nem tartotta magát bátor embernek, és fogytán volt az ereje; mégsem hagyhatta figyelmen kívül a tramontanai pubilla kérését. Tudta, nagy hatalmú embereket haragít magára, és a mennyország kapuja bezárul előtte, amiért Istennel dacol; azonban csakis így remélhetett egy kis lelki békét élete alkonyán.

Elfújta a hamut, vizet öntött a kancsóból, és megmosta az arcát. Habár még sötét éjszaka volt, igen sok tennivalója akadt.

Aragónia királyának és Barcelona grófjának szent feladatai közé tartozott, hogy igazságot szolgáltassanak a közvetlen uralmuk alá tartozó városokban és településeken. A primus inter pares[2] cím is az uralkodót illette; választott bíró volt a kiegyensúlyozatlan erőviszonyok között, s döntései nyomán patakokban folyhatott a vér.

A bíráskodás összetett feladat volt, gyakran fárasztó, s mindenekelőtt igen kényes dolog; ezért a királyok és a nemesek a bírák és a bölcsek tanácsaira alapozták döntéseiket. Ismerni kellett a városi törvényeket és okleveleket; a régi Liber Iudicorumban – az igen kevesek által ismert vizigót törvénykönyvben foglalt szabályokat. Efféle tudás birtokában vissza lehetett szorítani a hatalmasok önkényeskedését és visszaéléseit, akiknek jogukban állt erőszakot gyakorolni másokon.

A ripolli kolostorban nevelkedett Guillem Climentet a tekintélyes, barcelonai – világi hagyományokkal rendelkező – jogi iskola utolsó képviselőjének tartották, s tehetségét olyan jogtudósokéhoz hasonlították, mint Bonsom vagy Ponç Bofill. Tonzúrás klerikus volt, valamint a doctor parvulorum címet is birtokolta, és retorikát oktatott a barcelonai püspöki iskolában. A Liberen kívül a Barcelonai Usatgest is kiválóan ismerte.

Az évek során ő lett a barcelonai veguer első számú bírája, mely testület a király nevében igazságot szolgáltatott a városban és a környező territoriumon. Climent iudex palatii néven írta alá a határozatokat. Tekintélyes jogtudós lévén olykor a feudális uradalmakban és Urgell gróf udvarában is bíráskodott. Alkalmanként a tekintélyes jacai jogi iskolában, sőt VIII. Alfonz kasztíliai király udvarában is megfordult.

Legfőbb eredménye – amivel Aragóniai Alfonz király barátságát is kiérdemelte – a fegyvernyugvásról és békéről szóló, történelmi jelentőségű alkotmány megszövegezése volt, amelyet Fondarellában írtak alá 1173-ban. Számos lovag, harcos, sőt nemes élt különféle birtokok és egyéb területek sanyargatásából és fosztogatásából, még békeidőben is. Két évszázadon keresztül csak a püspökök és az apátok hirdették az okmány tartalmát, a templomok és a környező sagrerák[3] védelmében, valamint a béke fenntartása érdekében, a jogi naptár bizonyos dátumain.

A fondarellai okirat volt az aragóniai király első békerendelete. Megtiltotta a lovas portyákat és az erőszak alkalmazását az alattvalók ellen, Salsestől Tortosáig és Lleidáig. Nagyon kevés birtokos vállalta fel; Climent iudex szerint azonban ez volt az egyetlen módja, hogy megfékezzék az uraságok visszaéléseit. Akkor még csak három év telt el az istenítélet óta, és Climent megszállottan igyekezett a gyengébbek védelmére kelni.

A fondarellai rendelet óta a király nemcsak hadseregparancsnok volt, aki igyekezett területileg terjeszkedni, hanem a béke és az alattvalók védelme mellett is elkötelezte magát. A rendelet arra volt hivatott, hogy megváltoztassa az életmódot azon a vidéken.

Ettől kezdve Guillem Climent iudex Alfonz király szűk tanácsadói körébe tartozott, és nagy tiszteletnek örvendett Barcelonában. Amikor aznap reggel bejelentette, hogy egy időre visszavonul a San Cugat del Vallés-i kolostorba, a grófi palota tisztviselői meglepődtek ugyan, de a király Zaragozában tartózkodott, így senki sem tudta lebeszélni a klerikust, még Bernardo de Berga püspök sem.

Másnap hajnalban misét celebrált a katedrális káptalanjával, majd lement a seu,[4] a Santa Eulalia kriptájába. A sötét kápolna csendjében lefeküdt a földre, és sírva fakadt a mártír sírja előtt. Ezt sosem engedte meg magának, a bizonytalanság azonban felemésztette.

Az istenítélet elméletileg az isteni akarat kinyilatkoztatása; ugyanakkor maga a Jóisten ítélte arra, hogy szörnyű lelkiismeret-furdalásban létezzen. Akkor hát hol az isteni szándék? Vajon kiderül-e a jogi csatározások során? A legnyomasztóbb kérdés pedig az volt, hogy vajon tiszteletben tartsa-e Isten ítéletét, vagy jóvátegye azt, amit tévedésnek vél?

Úgy érezte, a szakadék szélén áll. A Barcelonán áthaladó zarándokok elmesélték, hogy a föld más pontjain változik az emberek mentalitása. A kolostorokban arabról fordítják egy régi görög filozófus, Arisztotelész műveit, kinek neve az idők során feledésbe merült; és sohasem támadtak még ekkora kételyek Isten cselekedeteivel kapcsolatban. Lehetséges volna, hogy az emberiség hamarosan behódol az értelemnek, a timor Dei helyett?

A Santa Eulalia kriptájában Guillem Climent meghozta élete legfontosabb döntését. Fogta a botját, és elindult, hogy felvállalja a rejtélyes sorsot, amelyet Isten kiszabott rá élete alkonyán.

Az ítélet

Három nappal azt követően, hogy a Portal Noun keresztül elhagyta Barcelonát, majd továbbhaladt délnek, az estrada Moresca mentén, Guillem Climent bíró megpillantotta az olèrdolai dombot, amely a tölgyeseket és a kiterjedt termőföldeket uralta. A Llobregat folyótól délre fekvő termékeny terület teljes egészében a királyé volt, de évszázadok óta a Santmartí család, valamint a várakért és védőtornyokért felelős castlàk feudális uralma alatt állt. Idővel a hűbéri viszonyok és a rokoni szálak révén szövevényes főúri hálózat alakult ki, temérdek lovaggal és hidalgóval érdekszövetségben. Az urak egyfajta katonai intézményt alkottak, melynek tekintélyes anyagi forrásra és bevételre volt szüksége, hogy fenntartsa magát, és ez gyakorta a birtokok és falvak ellen elkövetett erőszakos cselekményekhez vezetett, minek következtében sokan szolgasorba kerültek.

Guillem fájó szívvel nézte a letarolt birtokokat és az elhagyott földeket. Hamarosan új földműveseket költöztetnek oda, gondolta, akiknek azonban már sokkal rosszabb feltételek mellett kell dolgozniuk. Négy nemzedék óta ez történt a nemesek kormányozta területeken. Senki sem tartotta tiszteletben a fondarellai rendeletet.

A iudex elindult felfelé a megrongálódott úton, amely Olèrdolához vezetett. Megérkezett a kőházakból álló faluba, amely a fallal körülvett várat övezte. Odabent volt a San Miguel-plébániatemplom, a vár és a ciszterna; de nem állt szándékában bemenni. Csak meg akart kérdezni valakit, hogyan juthat el Tramontanába; illetve hogy megbizonyosodjék róla, vajon igaz-e a sok komor szóbeszéd.

A falakon kívüli állapotok lehangoló látványt nyújtottak. Egy göröngyös, köves utcán haladt, az elhagyott, romos házak sorfala mentén.

Anyaszült meztelen, szutykos kislány bukkant fel egy sarokban, és meglepetten bámult rá. Mögötte rongyos öregasszony tűnt fel, fele arcát kendő takarta. A bíró láttán gyanakodva ráncolta homlokát. Vakmerően fürkészte a férfit, majd egyszeriben gyűlöletes grimaszba torzult az arca.

– Emlékszem rád! – kiáltotta, és magával rántotta a kislányt.

Habár már dél volt, Guillem rajtuk kívül egy árva lelket sem látott, így követte az öregasszonyt. Beszélnie kellett vele. Megérkeztek a falu végén álló Santa María-templomhoz. A sziklás talaj sírokkal volt tele. A kis sírkövek elárulták, hogy újszülötteket temettek oda, és akkor eszébe jutott, hogy pla dels Albatsnak nevezték azt a helyet. Megborzongott.

Az öregasszony megállt a sírok között, és a klerikusra nézett. Feldúlt volt a tekintete, s a férfi nem ment közelebb hozzá. Vannak olyan megátalkodott asszonyok, akik elutasítják az egyház tanításait; ő is egy lehet közülük, gondolta.

– Évekkel ezelőtt jóváhagytad, hogy nyomorúság jöjjön erre a földre… Miért jöttél vissza?!

– Oria de Tramontanát keresem – felelte óvatosan. – Tudom, hogy még él.

Az öregasszony keserűen felkacagott.

– Hogy él? Ugyan mit jelent az, hogy „élni”?

– Nem azért jöttem, hogy egy vénasszony tébolyult beszédét hallgassam! – csattant fel a bíró zaklatottságát leplezve. – Elrendelhetném, hogy kivágják a nyelved!

– Az élet néha olyan, mint a halál. Nézz csak körül! Szerinted ez a falu még életben van?

– Mi történt?

– A víz próbája óta Ramón de Corviu meg az átkozott felesége azt hiszik, hogy magasabb rendű lények. Csillapíthatatlan az étvágyuk. Tarthatatlan terheket rónak az itteniekre, ezért az emberek az éj leple alatt elmenekülnek. Menj csak a falhoz, és meglátod. Azok a lelkek mind rád várnak, hogy a pokolba kísérjenek!

Az öregasszony felfedte az arcát. Az egyik szeme helyén üres lyuk tátongott. Guillem hátrahőkölt.

– Az itteni klerikusok ius maletractandinak nevezik a földesúri jogot, hogy megbüntethesse és megcsonkíttathassa jobbágyait, ha elhagyják a kiosztott földeket, vagy nem fizetnek. A családom megkockáztatta a szökést, de a katonák utolértek bennünket. Csak az unokámat sikerült megmenteni, velem pedig ezt tette a castlà.

– Hogy jutok el Tramontanába? – kérdezte szárazon a bíró anélkül, hogy felelt volna az öregasszonynak, kinek szavai tüzes vasként égették a lelkét.

– Ramón de Corviunak még mindig nem sikerült kisajátítania azokat a földeket, de annyira megsanyargatta őket, hogy a pubillával együtt mindenkit felemésztett a kórság. Ott most minden homályba burkolózott és pusztulásra ítéltetett. – Az öregasszony kísérteties ábrázattal közeledett a paphoz.

– Maradj távol tőlem! – kiáltott fel a iudex, és hátrabotorkált a sírok között.

– Megátkozlak, Guillem Climent bíró! Ha egy kis békességet keresel, itt ugyan meg nem találod! Még akkor is rágni fog a bűntudat, ha már elporladtak a csontjaid!

A iudex rájött, hogy sehol sem látja a kislányt. Csak ők ketten voltak ott, a kis sírkövek között. Rémülten kimenekült a pla dels Albatsból.

A vár felé indult, és egyszeriben meghűlt ereiben a vér, amint megpillantotta a lándzsával felszúrt fejeket a falon. A jobbágyoknak birtokba adott földekről és házakból való menekülés a legnagyobb bűnnek számított, mert csorbát ejtett az urak megélhetésén.

A várkapu mellett magasodó körtoronyból egy katona megmutatta a bírónak, melyik úton kell elindulnia, hogy lejusson a dombról. Climent kimerülten és zaklatottan elindult lefelé.

Alkonyatkor a tágas penedési síkságon feltámadt a szél. Guillem Climent bíró egy magaslaton állt, ahol két karcsú ciprus jelképezte a vendégszeretetet, amellyel az utazókat fogadták. A katona azt mondta, ameddig a szem ellát, az mind Tramontana. A két fa immár a sötétség birodalmának kapuja volt.

A félszemű öregasszony előre jelezte neki a helyzetet, a klerikus mégsem számított rá, hogy ennyire kihalt lesz minden. Bűnbánóan fürkészte a kopár, gazos földeket. A szőlő- és olajfaligeteket bozót borította. Az alma- és mandulafák is kiszáradtak, az olèrdolai domb alatt húzódó szurdokig nyúló tölgyesből pedig kusza, áthatolhatatlan erdőség lett.

Csak a szél süvítése hallatszott, amint a kerítések és az omladozó fészerek mentén haladt. Az út egy kis falun vezetett át, ahol a földekért felelős parasztcsaládok éltek. Még egy kis kolostor is volt benne. Egy ideig azt hitték, a falu levelet kap majd a királytól a földek felosztásáról; a levél azonban nem érkezett meg, így a parasztok elhagyták otthonukat, bár a házak még mindig álltak.

Climentet elfogta a félelem. Még lett volna ideje visszatérni Barcelonába, és iudex palatiiként folytatni kiváltságos életét. Oria levele azonban ránehezedett a lelkére. Bizonyára egy félanalfabéta pappal íratta meg, aki a latint a vulgáris nyelvvel keverte; a nő kérése azonban átsugárzott a sorokon: ha egyvalakit megment, akkor mindenkit.

Továbbhaladt a régi kőúton, s vagy negyed mérföld után, egy kanyarból megpillantotta Tramontana központi épületét. Erődített ház volt, miután a birtok annak idején al-Andalusszal volt határos. A masszív, nyeregtetős épülethez védőtorony csatlakozott. A homlokzatot lőrések tarkították, a sarkokat pedig nagy kváderkövek zárták. A főkaput négy boltívből álló, régi kőoszlopokon nyugvó árkád egészítette ki. Minden csupa gaz volt, és a tornyon felfutó vadszőlő levelei kiszáradtak. Az istállók és a magtárak romokban hevertek. Egyedül egy keskeny ösvény árulkodott arról, hogy a parasztház nem teljesen elhagyatott; a bozótoson haladt át, és a vályúval ellátott kúthoz és a portikuszhoz vezetett.

A bíró mintha megpillantott volna valakit a toronyablakban, egy női alakot; a hirtelen támadt széllökés miatt azonban be kellett hunynia a szemét. Mire újból felnézett, az ablakot már bedeszkázták. Feldúltan indult a portikusz felé. A köveken gyermekjátékok nyomai, élezőbarázdák és keresztek – az egykori derűs, majd elfojtott élet jelei – voltak láthatók. Az árkád alatt állt, amikor a hatalmas, szögekkel teli kapu csikorogva kinyílt. Climent hátrahőkölt. Egy ötven év körüli testes szaracén bukkant elő a sötétből. Olajos volt a bőre, és barna köpenyt viselt. A klerikus azon töprengett, vajon ugyanaz az ember-e, aki Oriát a megpróbáltatások után támogatta; nem volt benne biztos.

– Vár téged – mondta mogorván, furcsa akcentussal.

Mielőtt Climent bármit is szólhatott volna, máris elillant az ösvényen, mintha sürgős dolga akadt volna.

A feldúlt bíró egy várterem nagyságú helyiségbe lépett, ahol félhomály honolt. Azonnal felfigyelt a vaskos mennyezeti gerendákra. Bámulatos építmény volt. A háttérben hatalmas kő tűzhely és egy hosszú asztal állt, padokkal. Mindent vastag porréteg fedett. Az egyik ajtóban egyszer csak megjelent egy alak.

Climent megborzongott. Érett nő volt, szaracén viseletben, fátyollal. Egy ajtóra mutatott és betessékelte; a bíró a toronyba jutott. Hordókat és egy régi szőlőtaposó kádat látott. Falépcső vezetett fel az első emeletre.

És odafent megpillantotta őt. Négyszögletes, tágas, porszagú volt a helyiség. Csikorogtak a padlódeszkák, amint elindult a függönyös ágyon mozdulatlanul fekvő nő felé.

Döbbenten nézett Oria de Tramontanára. Tizenkét év telt el azóta, hogy utoljára látta. Még be sem töltötte a harmincat, de a haja már hófehér volt. Szögletes arca alig őrzött meg valamit régi szépségéből; petyhüdt volt a bőre, szemét pedig mély, sötét karikák keretezték. Zöld tunikát viselt, és hátborzongatóan sovány volt. Látszott rajta, hogy beteg, és a pap nem tudta volna megmondani, lélegzik-e egyáltalán.

– Oria? – kérdezte kiszáradt torokkal.

A nő nem mozdult. Amikor azonban a bíró ismét kiejtette a nevét, Oria felé fordult, és ráemelte tekintetét. Mélykék szemében a férfi egy havas dombot és egy ciszternát látott. Gyereksikítás visszhangzott a fejében, és mély szomorúság kerítette hatalmába.

– Végre itt vagy… – motyogta a nő sejtelmesen. – Eljött az idő.

Climent egy kis szúrást érzett a háta alsó részén, amely kisebb fájdalmat okozott neki. Valaki lándzsahegyet vagy kardot szegezett rá. Mozdulatlanul, zavartan állt a helyén. Elcsüggesztette a gondolat, hogy talán mindössze egyszerű kis bosszúról van szó.

– Robert, tedd le azt a fegyvert! – utasította Oria gyenge, bár határozott hangon a mögötte álló férfit. – Ő itt Guillem Climent bíró Barcelonából, és a vendégünk.

A hírnök

Különös nap volt Olèrdolában. Blanca de Corviu előre megérezte, amikor az egyik katona jelentette, hogy egy pap érkezett Barcelonából, és Tramontanába tart. A tizenhárom éves kislányt minden érdekelte, ami azzal a birtokkal volt kapcsolatos.

Felment a várhoz tartozó római toronyba, és az északi ablakból az Olèrdola-dombot körülvevő szurdokon túl az egész termékeny síkságra rálátott, egészen a távoli Montserrat hegyig. És ott volt Tramontana; az elhanyagolt mezők barna foltja; a sebzett föld.

Blanca a kezére nézett. Bal kezéről hiányzott a gyűrűsujj és mutatóujjának egyik perce; jobb kisujjáról hiányzott két perc, és egy a középső ujjáról. Néhány lábujja is hiányzott. Ez és egészen világos kék szeme volt a következménye annak, hogy egyéves korában belemártották a római ciszterna fagyos vizébe. Majdnem belehalt; csoda volt, hogy csak az ujjai fagytak le.

Hasonló károsodást szenvedett az istenítélet másik résztvevője, aki Tramontanában élt, és hozzá hasonlóan tizenhárom éves volt. Az öregasszonyok azt mondogatták, hogy ők ketten összeölelkeztek a vízben, és ez mindörökre egyesítette őket; hogy olyanok, mint egy egész két fele. Blanca azonban még sosem látta a fiút. A katonák szerint a szeme még az övénél is világosabb – olyannyira, hogy már-már nyugtalanítónak találták a tekintetét. Robert de Tramontanának hívták, Olèrdolában azonban csak a Kárhozott néven emlegették, miután Isten kiutasította őt a szentelt vízből. S habár Blanca elsüllyedt benne, mégsem érezte soha áldottnak magát a családjában.

Csak egyszer jutott a birtok közelébe. Megszökött, és a ciprusokig jutott, de félt behatolni a pusztaságba, úgyhogy ott maradt, amíg a katonák rá nem találtak. Mostohája, Saura de Cabrera ostorral büntette.

Hangokra lett figyelmes, amelyek kizökkentették gondolataiból. Az ablakból erős férfit pillantott meg a várkapu előtt, szaracén öltözékben. Komoly tekintettel megkérte az őrt, hadd beszéljen Ramón de Corviu castlàval. Blanca meghallotta, Tramontanából jön, és a lépcsőhöz botorkált, hogy leereszkedjen a toronyból. Valami történt.

Olèrdola kastélya kicsi volt, és zord. Egyedül a földszinti terem volt összeköttetésben a toronnyal; odalent laktak a vár urai, és ott tartották az audienciákat. Alatta csak egy pince volt, amelyet tárolásra használtak. Blanca a kandalló előtt találta apját és mostohaanyját, valamint féltestvérét, a tizenkét éves Arnulfot. Olèrdola castlàja szigorú arccal nézett rá, de Saura volt az, aki megszólalt:

– Senki sem hívott, Blanca. Menj vissza a toronyba!

Blancát hidegen hagyta a nő barátságtalan tónusa. Voltaképp egyetlen kedves szóra vagy gesztusra sem emlékezett Saura részéről. A várúr feleségét komplexusok gyötörték fattyú mivoltából fakadóan, amiért is nem érezte magát egyenrangúnak a Cabrera grófok népes családjának tagjaival. Arroganciáját a fiára, Arnulfra is átörökítette. A fiú sosem tekintette Blancát a nővérének; úgy érezte, a lány csak akadályt képez az útjában; hogy meggátolja, hogy ő lehessen majd a következő castlà Olèrdolában, egyúttal valamennyi föld és valamennyi szolga ura. Úgy szólt a megállapodás, hogy az elsőszülött lemond a pubilla jogairól, amint eljegyzést köt valakivel, és mindörökre távozik a családból. Megcsonkított keze azonban babonás félelmet keltett a kérőkben, és a dolog egyre húzódott, holott gyakorlatilag már ivarérett volt.

Végzete tudatában Blanca napról napra egyre vakmerőbb lett, Saurában meg csak nőtt iránta a gyűlölet.

– Jött egy férfi Olèrdolából, és hallani akarom, mit mond! – vágott vissza.

Síri csend támadt, majd Saura elindult felé. Fekete köntöst és kendőt viselt. Blancát taszította szögletes arca és hófehér bőre, amely alatt átlátszottak a kékes erek. Cabrera egykori vikomtjának törvénytelen leánya immár közel járt a harminchoz, és elvesztette azt az üde báját, amely Ramónt úgy megbabonázta, miután Leonor de Corviut elveszítette. Rendkívül vékony alkata és ragadozómadár-szerű külseje felborzolta Blanca idegszálait.

– Megmondtam, hogy semmi keresnivalód itt, kislány! – csattant fel, és zöld szeme elutasítóan szikrázott.

– Ez az én váram! – jelentette ki Blanca gőgösen.

Saura hatalmas pofont adott neki. Arnulf felkuncogott. Blanca remegő ajakkal nézett apjára; a tűz előtt ülő Ramón azonban szigorúan elfordította a tekintetét. Egyedül apja közönyén nem sikerült felülkerekednie. Évekig szenvedett, amint látta, hogy a másik gyermekével játszik, és törődik vele; miközben ő csak élelmet és fagyos tekinteteket kapott. Sokat sírt anyja sírja mellett, a San Miguel-templomban, míg el nem határozta, hogy fellázad a megvető magatartás ellen.

– Az egyetlen dolgod, hogy gyakorold a jó modort, hogy a két hét múlva érkező új kérő, Pere de Rades kedvében járj. Sem Olèrdolával, sem Tramontanával nem kell törődnöd.

– Tramontanával igenis törődöm! – felelte a lány, és a magasba emelte csonka kezét.

– Vonulj vissza, Blanca! – parancsolta az apja, aki belefáradt a civakodásba.

A szaracén az ajtóban várakozott, hogy bebocsátást nyerjen. Blanca észrevette, hogy a castlà ideges; úgy tűnt, ismeri a látogatót. Blanca nem volt hajlandó engedelmeskedni. Egész élete egy rejtélyes istenítélet körül forgott, és senkitől sem kapott választ a kérdéseire. Most, hogy már nem gyerek, tudni akarta, kicsoda is valójában.

Valaki a háta mögött a vállára tette a kezét:

– Gyere, Blanca, ne hívd ki magad ellen apád haragját!

Jacob de Girona volt az, a zsidó szolga, aki a castlà anyagi ügyeit kezelte, és életét adta volna, csak hogy megakadályozza, hogy Ramón és Saura elherdálják a vagyont. Blanca számára az öreg zsidó férfi testesítette meg leginkább az apafigurát, akitől szeretetet és támogatást kapott.

– De miért?! – kiáltotta Blanca a sírás határán. – Mi folyik itt?

A szaracén rabszolga ekkor engedély nélkül belépett a terembe, és hangosan megszólalt:

– Ő itt Olèrdola törvényes pubillája. Talán nem árt, ha tudja, hogy Oria de Tramontana haldoklik.

– Takarodj innen, hányszor mondjam még? – fakadt ki Ramón, miután haragtól eltorzult ábrázattal felpattant a helyéről.

Blanca apja haragjától rémülten, zokogva elhagyta a termet.

Egy régi ígéret

– Robert, tedd le azt a fegyvert! – utasította Oria gyenge, bár határozott hangon a mögötte álló férfit. – Ő itt Guillem Climent bíró Barcelonából, és a vendégünk.

Nem engedelmeskedtem.

Az idegen, aki betette a lábát a földjeinkre, anyám ágya előtt állt, aki már napok óta feküdt, bár nem ez volt az első eset. Ez alkalommal azonban rosszabbnak tűnt az állapota, és egyfolytában köhögött. Nagyon féltem.

A betolakodó ki volt nekem szolgáltatva. A toronyszobában nem lelhetett menedékre, hiszen az ágyon kívül nem volt ott semmi. Így hát erősebben megmarkoltam a lándzsát, és szétterpesztettem a lábam, hogy stabilabban álljak, ahogy a rabszolgánktól, Hakimtól tanultam; a szaracén almogávar gyalogos katona volt, és tudta, mit beszél. A pap moccanni sem mert.

– Fogadj szót, Robert! – erősködött anyám a szememet fürkészve.

– És ha ártani akar neked? – kérdeztem zavartan.

– Azért jött, mert idehívtam. Ő a király bírája, és tisztelettel tartozunk neki.

A férfi felém fordult. Gyenge alkatú öregember volt, bár egészségesnek tűnt. Tonzúrája körbeért a fején; ritkás haja fehér volt, akárcsak finom szálú szakálla. Sápadt volt, és ráncos, de nem látszott rajta a szél és a nap pusztítása. Az út pora rátelepedett a habitusára, és kimerültnek látszott. Amint megpillantott, felragyogott a szeme.

– A szeme… – motyogta.

– Jégkék, akár a ciszterna vize – felelte anyám csípősen.

Nem ért váratlanul a meglepetése. Az íriszem rendszerint efféle hatást keltett az emberekben, amikor először megpillantottak. Olèrdolában néhányan féltek is tőlem.

– Nézd meg a kezét is – folytatta anyám. – Nem tudták felvenni a harcot a fagyos vízzel. Mire hazaértünk, már nagyon rossz állapotban voltak az ujjai. Egy felcsernek amputálnia kellett néhányat… Szörnyű volt.

Nem szerettem, ha megbámulják a kezem. Hiányzik a bal kisujjam, középső és gyűrűsujjam első perce; jobb kezemen a teljes gyűrűsujj, és két perc a kisujjamról.

A klerikus megborzongott, de nem undorból; inkább fájdalmat láttam rajta, mintha a csontjáig hatolt volna a lándzsahegy.

– Csodálatos érzés erre a fiúra néznem – közölte a férfi meghatottan.

– Robert életben maradt aznap, de Tramontana meghalt – mondta anyám fáradt hangon. – Ramón de Corviu castlà élt a jogával, és kényszerített rá, hogy a többi birtokoshoz hasonlóan én is átengedjem neki a földjeimet. Gyakorta megjelent az embereivel; néha több tucat is jött egyszerre, és mindent felettek, amit csak bírtak. Feldúlták a raktárakat, az istállókat, a karámokat… S ez még csak a kezdet volt. – Sírás kerülgette, de visszafojtotta; anyám sosem engedte el magát. – Amikor Robert hároméves volt, Ramón kijelentette, hogy ennél is több joga van a birtok felett, és a mals usost is megengedi magának, vagyis mint feudális úr bármit megtehet a röghöz kötött szolgákkal. Már arra sem vette magának a fáradságot, hogy peres úton intézze a dolgokat; meg volt győződve róla, hogy bármikor lerohanhat bennünket. A falut is feldúlta, és sok parasztot foglyul ejtett. Csak úgy tudtam kiszabadítani őket, hogy alávetettem magam Corviu akaratának, és elfogadtam őt mint behajtót és a személyünk feletti jogokkal rendelkező nemest; a tramontanai birtok tulajdonosa azonban én maradtam. Rabigába kényszerültünk, és ez a helyzet mindenünket felemésztette.

– Csakhogy egy nemes nem emésztheti fel a saját ellátását biztosító forrásokat.

– A földet akarja, hogy mint feudális úr feloszthassa a vazallusai között. Bizonyára láttad, mi történt a faluval és a fészerekkel. A parasztok Olèrdolába és Vilafrancába költöztek. Itt már nem maradt semmi, de a földek továbbra is a Tramontanák tulajdonát képezik.

Hevesen dobogott a szívem. Régóta nem hallottam már anyámat ennyit beszélni. Nagyon furcsa volt az egész, és megijesztettek a szavai. Megpróbált felülni, mire a pap odalépett hozzá. Már-már a lándzsához nyúltam, de aztán láttam, csak segít neki, hogy kényelembe helyezze magát.

– Láttam az elátkozott földet – dünnyögte a pap.

– Emlékszel, mit súgtam a füledbe a vízpróba napján?

– Azt kérdezted, miért büntet így az Isten.

– És akkor te egyetlen szóval válaszoltál.

Climent lesütötte a szemét.

– Iniquitas, ezt mondtam; ami annyit tesz: igazságtalanság.

– Attól a pillanattól fogva azon töprengek, vajon egy hozzád hasonló, nagy tiszteletnek örvendő bíró miért tekintette igazságtalannak Isten ítéletét. Tudnom kell, mert fogytán az időm.

A klerikus összevonta a szemöldökét, és egy kicsit váratott a válaszra.

– Meginogtam – felelte végül, és láttam, hogy szorongás keríti hatalmába. – Évszázadok óta a három rend törvényét hangoztatják, miszerint az emberiség három csoportra osztható, melyek az oratores, az imádkozók, akik Isten szolgálatában állnak; a bellatores, a hadakozók; valamint a laboratores, a dolgozók, földművesek és egyéb munkások, akiknek az a feladatuk, hogy mások ellátásáról gondoskodjanak. A parasztnak mindent biztosítania kell feudális urának; pusztán azért, hogy az utóbbi megvédje őt az ellenségektől.

– És ezt az egyensúlyi állapotot a nemesek korrupt módon kiforgatták, hogy rabszolgasorba alázzák a dolgozó embereket!

– Akkor ott, a ciszterna előtt eszembe jutott, hogy ez nem mindig volt így – magyarázta Guillem Climent bíró komoly arccal. – Mi, jogtudósok azt tanultuk, hogy az ókorban a szabad emberek egyenlők voltak a törvény előtt, a római császár fennhatósága alatt. A bírák bizonyítékok és elvek, nem pedig istenítéletek alapján szolgáltattak igazságot. Itáliában van egy város, ahol néhány évtizede ismét figyelembe veszik azokat a régi törvényeket, s talán egy nap a világ isteni ajándékként újra megkapja őket.

Én semmit sem értettem az egészből, anyám azonban elgondolkodva bólogatott. Nem tetszett a viselkedése. Egyre erősödött bennem a baljós érzés, hogy valami küszöbönáll. Azt kívántam, bárcsak elmenne a pap, és ismét a szokásos, csendes légkörbe burkolóznánk.

De a bíró folytatta:

– Aznap reggel, ott a vízpróba közben meghasadt a lelkem. Hiába szólítottuk meg Istent, nem éreztem a jelenlétét. Az egész csak egy értelmetlen szertartás volt; egy aberrált rítus, amely közelebb áll a babonához, mint a bírósági eljáráshoz! – Könnybe lábadt a szeme. – És én egy nevetséges, törvénybe foglalt igazságtalanságot celebráltam.

– Istenítélet volt; súlyos dolog megkérdőjelezni – jegyezte meg Oria a homlokát ráncolva.

– Talán nem elég erős a hitem, és ezért ítélkezem önmagam felett; mindenesetre azóta minden egyes nap elátkozom magam.

– Mindketten tudjuk, mi volt a helyzet.

– Egy bíró akkor sem engedheti meg magának, hogy gyáva legyen, márpedig én az voltam.

Guillem Climent eltakarta az arcát a kezével, és sírva fakadt. Anyám hallgatott, majd rám szegezte a tekintetét, amely aztán a régi torony komor hangulatába veszett. Egy olyan házban, ahol csend és titok honolt, megtanultam a gesztusokból és a pillantásokból kiolvasni a gondolatokat, még ha nem is tudtam nevet adni nekik. A szaracén rabszolgák szerint ez egyfajta adomány. Ezért is féltem annyira; tudtam, hogy máris megtudom, amit nem akarok.

– Miért hívtál, Oria? – kérdezte a bíró, amikor megnyugodott.

– Mert tudnom kell, hogy még mindig aggaszt-e az iniquitas. Haldoklom, Guillem Climent bíró, és azt szeretném, ha gondját viselnéd Robertnek; ha tanítanád, hogy egy nap megértse, ami vele történt, nem az ő hibája… és nem is Isten akarata volt. Puszta igazságtalanság történt, amelyet Ramón de Corviu castlà kegyetlensége és kapzsisága szült.

A döbbenettől kiesett a lándzsa a kezemből.

– De anyám!

Tudomást sem vett rólam. Hatalmába kerített a gyűlölet a bíróval szemben. Miatta volt csonka a kezem, és miatta neveztek kárhozottnak. Menten fel kellett volna nyársalnom, amint megjelent, gondoltam. Alig láttam a dühtől, miközben ők tovább beszéltek, fittyet hányva rám.

– Csakhogy most már ti, Tramontanák, nem vagytok szabadok – mutatott rá a bíró. – Robert az hereu, és a fiad nem hagyhatja el a birtokot anélkül, hogy az úr meg ne váltaná őt a szolgaságból. Olèrdola várfala tele van tűzdelve szökött szolgák fejével.

Ezt viszont már értettem. A kivégzett jobbágyok fizetés nélkül elhagyták az általuk művelt földet. A Santa María de Olèrdola templom papja azt mondta, hogy mivel a szolgák az úr tulajdonát képezik, bármit megtehet velük. Hogy ez áll a törvényben.

– Meg kell győznöm Ramón de Corviut, szabadítsa fel Robertet a föld egy részéért cserébe, hogy magaddal vihesd – mondta anyám határozottan, és úrrá lett rajtam a rémület. – Te tárgyalsz vele a nevemben, mint a király embere… Bízom benne, hogy a castlà engedni fog. Gyámságod alá veszed a fiamat, és te rendelkezel a letét felett, amelyet egy barcelonai bankár őriz, s amely fedezi majd a mindennapos költségeit és a tanulmányait. Talán egy napon a nyomdokaidba lép, és bíró lesz belőle. Benne megvan a bátorság, ami belőled hiányzik.

– Biztos rám akarod bízni őt?

– Robert rokonainak egy része valahol Kasztília és León között él, a többiek pedig Tortosa határában, de sosem láttam őket.

Anyám a szája elé tette a kezét, és köhögőrohamot kapott. Sikertelenül próbálta elrejteni a tenyerén lévő vérköpetet.

– A fiam hamarosan árva lesz – jelentette ki szomorúan.

A bíró szánakozva nézett rám. Anyám kialudt, akár a lámpás, olaj nélkül. Ez volt az egyetlen alternatíva mindkettőnk számára. Félelem és bizonytalanság kerített hatalmába. Tiltakozni akartam, de egy mozdulattal megfékezett. Nem akart meghallgatni.

– Iniquitas – szólalt meg végül a bíró. – Végakaratod beteljesítése megváltás lesz számomra, Oria de Tramontana.

Anyám kimerülten, mégis megkönnyebbülve rogyott hátra az ágyon. Az ágynemű redői közül előhúzott egy szál liliomot. Mindig volt egy a közelben.

– Imádkozz értem, Climent bíró. Közel az éjszaka.

– Anyám! – kiáltottam könnyezve, keservesen. – Miért nem hallgatsz meg?

Láttam, hogy ő is szenved, és azt hittem, meggondolja magát, szavai azonban végképp megdermesztették a lelkem.

– Készülődj, fiam. Így lesz a legjobb, hidd el nekem.

Dühtől és félelemtől zokogva szaladtam le a lépcsőn, a korhadt fa recsegése közepette. Tramontana haldoklott, de én tizenhárom éves voltam, és nem akartam elmenni. A ház mögött elterülő tölgyes felé menekültem. El akartam hitetni magammal, hogy mire visszaérek, az átkozott öregnek már se híre, se hamva. Az ösztönöm azonban azt súgta, hogy nem így lesz.

Leonor de Corviu sírja

Blanca belépett az ürességtől kongó, félhomályban úszó San Miguel de Olèrdola templomba. Egyhajós, négyszögletes apszisú, sziklára épült kis templom volt, amelyet régi freskók díszítettek. Ott volt az anyja sírja; oldalfalba süllyesztett, egyszerű kőszarkofág, virág domborművel.

Ismét egy fehér liliom került a sírra. Télen kéket, tavasszal fehéret hoztak. Blanca nem tudta kideríteni, vajon ki hagyja ott a virágokat; Olèrdolában mindenesetre sokan tisztelték Leonor de Corviut. Édesanyja és nagyanyja – akit ugyanúgy hívtak – igyekezett visszaadni a várnak és a településnek azt a jólétet, amelyet a század eleji almorávida hordák támadása után elveszített. Földeket és engedményeket kínáltak a parasztoknak, hogy ott tartsák őket. A pénzt ugyan beszedték a megbeszélt időpontokban és a szokásoknak megfelelően, a ius maletractandit azonban nem gyakorolták.

A Corviuk és a Tramontanák hosszú ideig szoros kapcsolatban álltak egymással. Ez utóbbiak látták el az olèrdolai piacot; fizették az útdíjat és egyéb költségeket, ugyanakkor senki sem zaklatta őket.

Blanca anyjának halála azonban mindent megváltoztatott. Apja, Ramón – akit De Picalquersnek hívtak, mielőtt feleségül vette Leonort – nyers természetű, másodrangú hidalgó volt; egy harcos, aki az életet is csatának tekintette. Becsületén alulinak érezte megküzdeni a javakért, mint a zsidók. Véleménye szerint az a természetes, hogy elvegye, amire szüksége van, hogy fenntarthassa a házát, és győzze a költségeket. Úgy vélte, mindezt kiérdemelte, mert a hitetlenek elleni keresztes hadjáratban harcolt mint vérbeli bellator.

Ramón sosem találta meg a hangot Leonorral. A kapcsolatot Olèrdola feudális ura kényszerítette két vazallusára. A szolgák szerint gyűlölték egymást, és Saura de Cabrera már Leonor halála előtt Ramón ágyasa volt. Ramón elkísérte az urát, Guillem de Santmartít, amikor az meglátogatta unokatestvérét, III. Ponce de Cabrera vikomtot a kastélyában, Montsoriuban, Girona tartomány szívében. Ott találkozott Saurával, a várúr törvénytelen leánytestvérével.

Blanca megértette a helyzetet, hiszen őrá sem szerelmi házasság várt. Azt azonban nem értette, hogy az apja miért nem szereti őt. Hiszen ő volt az elsőszülött gyermeke; mégis kiszolgáltatta őt a halálnak, amikor egy fagyos vizű ciszternába meríttette. Ráadásul hiába került ki győztesként a vízpróbából – ami oly sok hasznot hozott a castlànak –, úgy érezte, csak akadályt jelent apjának.

Eszébe jutott a szaracén harcos, aki a Tramontana-birtokról érkezett. A férfi nem hunyászkodott meg az apja előtt, és bejelentette, hogy Oria haldoklik. Ettől a pillanattól fogva a lánynak az volt az előérzete, hogy ezután minden megváltozik.

Kattanást hallott, és ijedten megfordult. Megpillantotta az apját, amint a szürkületben belép a kapun. Páncélinget és lovaglócsizmát viselt.

– Hát itt vagy!

Belépett. Kapucnis fejfedője hátra volt tolva. Bőr- és fémszagot árasztott. Ramón is gyakorta megfordult a San Miguel-templomban, de Blanca még sosem látta, hogy első felesége sírjához lépett volna. Most azonban meggyújtott egy gyertyát az örökméccsel, és letette a szarkofág mellé. Majd odalépett a lányához, és kézen fogta. Blanca nem szólt semmit. Zavarba jött; egyetlen simogatásra sem emlékezett attól a nyers, közömbös férfitól. Csonka ujjaira nézett, mire a lány megpróbálta elrejteni őket.

– Az orvosok azt hitték, elveszíted a kezed, de te élni akartál.

Apja jellemének kemény kérge alatt Blanca a meghatottság nyomát vélte felfedezni.

– Apám, talán nyomja valami a lelked?

– Habár mindig az ellenkezőjét hallottad, nagyra értékeltem anyádat. De Leonor igazi úrnő volt, és nem értette a lovagok életmódját. – Ramón képtelen volt a lánya szemébe nézni. – Meg kellett tennem, több ember kellett, több ló…

– A vízpróbára gondolsz?

Sosem beszélt még erről az apjával. A várban tilos volt szóba hozni az istenítéletet. Blanca már nem volt gyerek, és látta, hogy apját felemészti a bűntudat, ezért nem közeledik hozzá. És képtelen volt szabadulni Saura befolyása alól.

– De ma végre minden megváltozik – mondta a férfi, és elengedte a lánya kezét.

Blanca minden idegszála megfeszült. Meg akarta kérdezni, mit jelentenek ezek a szavak; hogy mi a helyzet Tramontanában, hogy miért változott meg az apja; de nem merte. Túl sokáig érezte elutasítva magát. A férfi elhagyta a templomot.

Hátát az ajtófélfának támasztva figyelte a lovasokat. Lefelé ereszkedtek a köves ösvényen, kantárszáron vezették lovaikat. Ramón a fiát, Arnulfot is magával vitte – talán Saura kívánságára. A tizenkét éves fiú azt hitte, ő az hereu, s éppoly arrogánsan és hatalmaskodóan viselkedett, akár az anyja. A vár legkiválóbb lovagjai közül ketten kísérték őket.

Blanca bizakodó volt. Apja újszerű magatartása meglepte; tudni akarta az okát; mindenekelőtt azonban arra vágyott, hogy a férfi többször fogja meg a kezét. Nem törődött anyai örökségével, csak a családjához akart tartozni.

A megállapodás

– Robert, tudtam, hogy itt talállak – szólt fel odalentről az idős nő.

A házunk mögötti erdőben egy százéves tölgyfa volt a menedékem már gyerekkorom óta. Lovaglóülésben hevertem az egyik ágon, és dühösen néztem a szaracén Fátimára, majd megdobáltam makkal. Rezzenéstelen arccal tűrte a dührohamomat. Úgy szerettem, mint a nagyanyámat, és Hakim is nagyon közel állt a szívemhez. A teljes összeomlást követően csak ők ketten maradtak Tramontanában a szolgák közül, és már évek óta együtt étkeztek velünk. De most egyedül akartam lenni.

– Emlékszel a kék cinege fészkére? – Fátima a fa tetejére mutatott, szokásos derűvel. – Négy fióka kelt ki.

– Már hetekkel ezelőtt elmentek – mondtam komoran, és nem volt kedvem tovább beszélgetni.

– Vannak dolgok, amelyeknek úgy kell lenniük, ahogy vannak; ez Isten törvénye.

– De anyám egyedül van, ti pedig öregek vagytok. Ki őrzi majd a földet?

– Ugyan már, Robert, gyere le; nem vagy már kisgyerek.

Szégyelltem magam, és csendben lemásztam a fáról.

– Magasabb vagy nálam! – kiáltotta mosolyogva. – Az ördögbe!

Fátima kislánykora óta Tramontanában szolgált. Felnevelte anyámat, aztán engem. De láttam a szemében, hogy a saját bánatával és bizonytalanságával küzd.

Észrevettem az ilyesmit. Ha belenéztem mások szemébe, és megfigyeltem a gesztusaikat, megsejtettem az érzéseiket; néha még azt is tudtam, hazudnak-e, vagy sem. Fátima egyetértett anyámmal, pedig majd’ megszakadt a szíve. Akkor ijedtem meg igazán, és odabújtam hozzá.

Mindig is elszigetelten éltem a hatalmas házban, testvérek nélkül, és már alig emlékeztem az utolsó gyerekekre, akik a családjukkal együtt távoztak. Kis koromban magányosan bolyongtam a mezőkön, a tölgyesekben, akár egy leselkedő árnyék; én voltam az utolsó Tramontana. Megfigyeltem a természetet, a hangyabolyokat, illetve a seregélyeket a földeken. Ez segítségemre volt abban, hogy ne gondoljak anyámra, az örökös szomorúságára és a távoli tekintetére, mert ettől bűntudatot éreztem. És joggal, hiszen nem süllyedtem el a szentelt vízben az istenítélet során. Ezerszer hallottam.

Amikor felnőttem, az emberek kerültek kíváncsiságom fókuszába. A bokrok közt rejtőzködve figyeltem a Barcelonába igyekvő parasztokat és zarándokokat. Meglestem a táborhelyüket, kihallgattam a beszélgetéseiket. Láttam, amint esznek, ürítenek, vitatkoznak, és forgolódnak a takaró alatt.

Tizenegy éves koromban elkezdtem bejárogatni Olèrdolába. A várfalhoz mentem, amely a falut a kastélytól elválasztotta. Elszörnyedve, mégis kíváncsian bámultam a kivégzettek megtépázott testét. Tudtam, hogy odabent van az a sziklába vájt ciszterna, minden baj eredője. De soha nem láttam.

Amikor a katonák a toronyból lekiabáltak, meghátráltam, és a kanyargós utcákon át a templomhoz mentem, amelyet kis sírok vettek körül. Néztem a mogorva lakosokat. Félelmet és elhagyatottságot láttam a szemükben. Eleinte holmi árva, hajléktalan gyereknek tartottak; később azonban – talán mert időnként Fátima is felment Olèrdolába – megtudták, hogy Oria fia vagyok. Néhányan óvatosan közelítettek felém, adtak egy darab kenyeret, és anyám felől kérdeztek; mások viszont kerültek. Olykor más gyerekek nyomába szegődtem, és én is megmártóztam az önfeledt örömükben, amíg a szüleik észre nem vettek, és el nem vitték őket.

Az őszinte, nyers Hakim volt az, aki feltárta előttem a helyzetet; elmondta, hogy a röghöz kötött jobbágyok a virágzó városokba szerettek volna menni, csakhogy nem voltak szabadok. Az istenítélet óta egyre csak romlott a helyzet, és néhányan engem okoltak érte.

Én voltam Kárhozott Robert.

Hébe-hóba felmásztam a tölgyfára, és könnyek közt szidtam Istent. Ha bűnös vagyok, miért nem hagyta, hogy halálra fagyjak? Állítólag a határán voltam. Anyám nem adott válaszokat; a félhomályban létezett, az ágyon hevert, vagy a síkságot bámulta a torony ablakából. Fátima ilyenkor elnézést kért, és magával húzott.

Tizenkét éves koromban elmentem Vilafrancába. Kihallgattam a helyiek beszélgetését, de ügyeltem rá, hogy ne vegyenek észre. Figyeltem a reakciókat, és megállapítottam, mikor hazudnak. Az emberek nem úgy viselkedtek, mint az erdő teremtményei; véka alá rejtették a félelmüket, és kihasználták egymást; csakhogy azzal, hogy eltitkolták nyomorúságukat, éppen hogy leleplezték magukat.

Fátima jól ismert, ezért nem voltak titkaim előtte.

– Fel kell készülnöd, Robert; fel kell vértezned a lelked, hogy elviseld, ami rád vár.

– Igaz, hogy anyám haldoklik? – kérdeztem, és azt reméltem, Fátima a szemembe hazudik.

– Attól tartok, igen, kisfiam, és kérem Allahot, hogy adjon neki vigaszt.

– Belehal a bánatba, énmiattam! – kiáltottam fel kínomban.

Megsimogatta szőke hajamat. Már a vállam alá ért.

– Egy kicsit le kellene vágnom a hajadból – jegyezte meg nosztalgikus mosollyal Fátima.

– Nem fogod. Nekem így tetszik – feleltem szemtelenül.

Egyre többször mondtam ellent neki, de Fátima rá se hederített.

– Lassan férfi lesz belőled. Hatalmas a világ odakint, és bizony szüksége van rád, Robert. – Tenyerébe vette az arcomat. Zöld szeme volt a legkedvesebb dolog, amit valaha láttam. Fiatalon nagyon szép lehetett. Homlokon csókolt. – Szépen engedelmeskedsz anyádnak. Egy nap majd megérted, és akkor leesik a kő a szívedről.

Kezét a mellkasomra tette; éppen oda, ahol fájt. Fogtam az öreg tölgyfa törzsének támasztott lándzsámat, és lehajtott fejjel baktattam Fátima mögött.

Már sötétedett, mire hazaértünk. Hakim négy jól táplált, rövid lábú, hollófekete bundás Percheron lovat vezetett az istállóba. Csak Ramón de Corviunak és a legjobb embereinek voltak efféle harci ménjei. A szaracén egy mozdulattal jelezte, hogy rejtsem el a lándzsát. Rémes nap volt, és éreztem, hogy még rosszabb lesz.

Idegesen közeledtem a bejárathoz. A bőr illatával vegyes izzadságszag a baj előjele volt. Amikor Olèrdola castlàja és katonái megjelentek Tramontanában, rendre felették az élelmünket, és rengeteg bort vedeltek. Kiabáltak, és megalázóan bántak velünk. Anyám rezzenéstelen arccal tűrte a helyzetet, majd több napra mély melankóliába zuhant.

Hogy egyáltalán életben voltunk még, azt Hakimnak köszönhettük. Még a katonák is tisztelték a hallgatag szaracént. Ramón de Corviu a zsoldosává akarta tenni, de Hakim nem fogadta el az ajánlatát. Annak idején a Farkaskirály[5] seregében harcolt Xarq al-Andaluszban, míg valamely oknál fogva – amit sosem árult el – a határra nem menekült, ahol csatlakozott az almogávar mórok hordájához. Elfogták, és a nagymamám megvette rabszolgának. Annak ellenére, hogy ezer lehetősége lett volna elmenni, velünk maradt. És bár nem voltak Fátimával házasok, mégis úgy viselkedtek, mintha azok volnának.

Hakim megtanított az önvédelemre, és – Fátima tudtán kívül – gyakoroltunk a nehéz handzsárral, amelyet Hakim a torony pincéjében rejtegetett. Amikor azonban a castlà nálunk tartózkodott, alázatosan viselkedett, nehogy felbőszítse.

Ramón de Corviut aznap csak két lovag kísérte. Odakintről hallottam a férfi rekedt hangját, amint anyámmal és a bíróval vitatkozik. Nagyon furcsa volt az egész. Be akartam menni, de az egyik katona megragadta a vállam, és feltartóztatott.

– Nem mehetsz be, amíg nem mondják.

– Engedd el, Genís! – Hakim hátborzongató tekintettel nézett a férfira. – Add meg Tramontana hereujának a neki kijáró tiszteletet!

– Attól tartok, már nem sokáig lesz az – közölte a katona maró gúnnyal, majd félreállt.

Majd’ szétvetett a feszültség. Nem tudtam, mitévő legyek. Riadtan néztem Hakimra, aki egy mozdulattal nyugalomra intett, ám sötét tekintete valami szörnyűséget sejtetett.

Ekkor megjelent Arnulf. Tizenkét évesen éppoly zömök volt, mint az apja, és anyja gőgös szemét örökölte. Alaposan végigmért. Mellette állt a két katona.

– A híres Kárhozott Robert – közölte, és lesajnálóan felkacagott. – Mutasd csak a kezed… Ugyanolyan undorító, mint Blancáé!

– Mi dolgotok itt? – kérdeztem, s megpróbáltam visszafogni magam.

– Apám most veszi el a földjeiteket.

Szavai elevenembe vágtak.

– Mi, Tramontanák nem vagyunk jobbágyok – feleltem. – Mindössze szállást kell nyújtanunk nektek. – Sírni támadt kedvem, és megfordultam, hogy odébb álljak.

– Hová mész? Majd én megtanítalak, hogyan ródd le tiszteletedet az urad előtt.

Nem vettem tudomást róla, mire nekem akart jönni.

– Állj meg, ha mondom! – üvöltötte, és előrántott egy tőrt.

– Engedd, hogy elmenjek – kértem, haraggal küszködve.

– Nem. Azt akarom, hogy most rögtön letérdelj előttem.

Ellenálltam, mire a nyakamnak szegezte a tőrét. Fátima felsikoltott. Hakim tett felénk egy lépést, a katonák pedig válaszul megragadták a kardjuk markolatát. Arnulf kihívóan nézett rám. Csak egy gyerek volt, aki játszott; ízlelgette a hatalmát.

– Arnulf, ennek most nincs itt az ideje – jegyezte meg feszengve az egyik lovag.

– Hallgass!

Megszúrt, és amint látta arcomon a fájdalmat, még jobban lázba jött.

– Esküdj hűséget! Tanuld meg, hogy miután az anyád meghal…

Ezt nem kellett volna mondania. Elkaptam a csuklóját; úgy, ahogy Hakim megtanította, és jól megcsavartam. Fájdalmában felkiáltott, és kiesett a tőr a markából. Én azonban mindaddig nem engedtem el, amíg térdre nem rogyott, majd el nem terült a földön. Arnulf tágra meredt szemmel bámult rám; nem értette a reakciómat. Én egy paraszt voltam, ő meg a castlà fia. Megvolt a helyünk az isteni rendben.

Csakhogy ő játszott, én viszont nem.

– Még szabad vagyok, és ez itt Tramontana – súgtam a fülébe.

– Robert! – parancsolt rám Hakim.

Végül elengedtem, és jól kihúztam magam; miközben Arnulf nyöszörgött, és négykézláb odébb mászott. A két lovag elindult felém, Hakim azonban útjukat állta. Odébb lökte az elsőt, és kikapta kezéből a kardját. Aztán a másikat is megtaszította. Mindhárman mozdulatlanul és feszülten álltak. A szaracén egy pillanat alatt leszerelte őket.

– Elég legyen!

Anyám ott állt az árkád alatt. Fekete köntöst viselt, és sápadtabb volt, mint valaha. Több nap fekvés után meg kellett kapaszkodnia Fátima karjában, hogy ne essen el. Aggasztóan sötét karikák húzódtak a szeme alatt; Arnulf sajnos nem járt messze az igazságtól.

– Mi folyik itt? – kérdezte Ramón de Corviu fennhangon. – Arnulf, kelj fel a földről!

– Robert, segítsd fel a fiút, és kérj tőle bocsánatot! Te pedig, Hakim, távozz, kérlek! – rendelkezett Oria.

Vonakodva nyújtottam a kezem Arnulfnak, aki megalázott tekintettel felállt, majd félrelökött. Azonnal elmesélte mindenkinek, mi történt. Tehetetlenül bámultam rá.

– Elnézést kérek a fiam viselkedéséért, Ramón – kérlelte anyám az uraságot.

– Büntetést érdemel, amiért rátámadt Olèrdola jövőbeli castlájára – jelentette ki, és mesterkélt mosolyra húzta a száját. – Ráadásul a fiamnak igaza van. Arnulf lesz az urad. Odabent már megmondtam: nem szabadítalak fel.

Anyám fájdalmasan összerándult. Éreztem, hogy valami baj van; láttam a kínt a szemében.

– Ramón, könyörgök, fontold meg a dolgot. Felajánlottam Tramontana felét, csak hogy Robert a bíróval együtt Barcelonába mehessen. Miért nem fogadod el az ajánlatomat?

– Ne erősködj, Oria. Ugyan miért is érném be a felével? – tette hozzá önelégülten. – A halálod után Robert egyedül lesz, és védtelen marad. Nem lesz más választása, mint alávetni magát a röghöz kötöttség szabályainak. És ez az egész föld az enyém lesz. Akárcsak a pénztartalékod, amit Barcelonában őrizgetsz. Nyugodj meg, értesültem róla.

– A megváltás valóban az urak hatáskörébe tartozik, és senki sem kényszerítheti rá őket – szólalt meg a bíró szerényen –, azonban a fizetség, amit Oria a fiáért felajánlott, jóval magasabb a szokásosnál, és… így talán tisztára moshatod a lelkiismeretedet, akárcsak jómagam…

– Hallgass, iudex! – üvöltötte dühösen a castlà, és sötéten szikrázott a szeme. – Nincs megváltás! Robert addig marad, amíg Tramontana be nem hódol; aztán majd meglátom, elengedem-e, vagy sem. És most már elég volt a sok beszédből! Azt kívánom, szolgáljatok fel nekünk egy jó vacsorát, amit jogunkban áll elfogyasztani.

Ramón belépett a házba, embereivel a nyomában. Anyám lehajtott fejjel, száraz szemmel nézett rám. Valami sötétség bujkált a szemében; a harag fekete tüze.

– Anyám! – kiáltottam, miközben a feszültség majd’ szétrepesztette a mellkasomat.

Fátimára támaszkodva odajött hozzám. Általában némán, finoman ölelt meg; ezúttal azonban erő hajtotta. Éreztem a szíve dobogását és a teste remegését.

– Két évszázaddal ezelőtt érkezett ide az első Tramontana, és ahol senki sem merte megtenni, ő a két kezével felépített egy házat. – Megfogta az én csonka kézfejemet. Hosszú idő óta először gördült le könnycsepp az arcán. – Te különleges vagy, Robert. Isteni adomány birtokában vagy: az emberek fejébe látsz, ezért tudom, hogy éppoly sokra viszed majd, mint a felmenőink; csakhogy nem földműveléssel. A te utad más lesz, és imádkozom Istenhez, hogy adja áldását rá.

– Én tehetek róla? – nyögtem. – Most akkor mi lesz, anya? Itt maradhatok?

– Bocsáss meg, Robert!

Megcsókolt, és én megborzongtam.

A halál hírnöke

Sötétség lebegett Tramontana felett. Ez az este más volt, mint a többi. Ramón de Corviu, fia, Arnulf és a lovagok a nagy asztal körül ültek a ház nagy termében, ahol családom tagjai nemzedékek óta összegyűltek. Anyám volt a vendéglátó, és a castlà vele szemben foglalt helyet. Látszott rajta, hogy kimerült, de tartotta magát. Bár mosolygott, és igyekezett udvarias lenni, szeméből és a gesztusaiból feszültség áradt.

A sok bortól tüzes Ramón de Corviu nem titkolta anyám súlyos állapota feletti örömét. Kéjes érzéssel töltötte el a gondolat, hogy végre megszerezheti az értékes Tramontanát, és közölte, hogy én majd térden csúszom a színe elé, védelemért könyörögve. Fájdalommal töltöttek el a szavai. Közölte, hogy a birtok egy részét eladja, mert abból lesz Blancának hozománya, és így nem kell megbolygatnia a Corviuk vagyonát; a többi pedig busás hasznot hoz majd számára, és akkor végre egy szinten lesz olyan jelentős családokkal, mint a Santmartík vagy a Cabrerák.

Egy idő után már nem hallottam a szavait, csak anyámat figyeltem. Nem értettem a közönyét; mintha nem érdekelte volna, hogy efféle csúfos véget ér a családi birtok.

Fátima és Hakim felszolgálta a maradék sajtot és felvágottat. Aztán kihozták a mézsört, amit anyám készített. Az alkohol és a méz erős illata betöltötte a tágas helyiséget. A férfiak nem először kóstolták, és imádták.

– Igyunk a Kárhozott Robert egészségére! – kiáltott fel a legiszákosabb lovag. – A parasztra, aki tollra akarta cserélni a kapát. Micsoda elvetemült ötlet!

Csak ittak és nevettek, akár az uruk.

– Most pedig emeljük poharunkat Oria de Tramontanára! – szólalt meg Ramón gonosz mosollyal. – A környék legendás asszonyára! Ígérem, miséket celebráltatok majd a lelki üdvödért.

Anyám szenvtelenül bólintott, miközben mindenki felhörpintette a pohara tartalmát.

– Kérlek, ne táplálj haragot szívedben a fiam miatt, ifjú Arnulf – szólalt meg dermesztő mosollyal az ajkán. – Mindketten régi penedési családok leszármazottai vagytok. Robert jó fiú, és most felszolgálja nektek az utolsó hordó mézsört. A legjobbat, amim van.

– Legyen így! – kiáltotta Ramón részegen.

– De anyám! – kiáltottam fel hitetlenkedve, és nem értettem, hogyan alázhat meg ennyire.

– Menj a magtárba az utolsó hordóért, fiam! Fogadj szót, kérlek!

Senki sem vette észre, de én igen. Dermesztő mosolya mögött valami sötét, baljós szándék húzódott. Arnulf az asztalra csapott, és kizökkentett a gondolataimból. Úgy ivott, mint a felnőttek, és ide-oda imbolygott a feje, miközben érthetetlen dolgokat zagyvált. Kigyúlt arccal álltam fel az asztaltól. Amikor az ajtóhoz értem, hallottam, hogy anyám a klerikushoz fordul:

– Kérlek, beszélj vele, Climent bíró. Dühös, és bajt okozhat. Kérlek, értesd meg vele, hol a helye.

Guillem Climent kijött utánam. Szemmel láthatóan feszengett vacsora közben. A leplezett feszültséggel teli hallgatások régi titkokat rejtettek, amelyeket senki sem mondott ki. A vízpróba folyamatosan ott lebegett felettünk, habár senki sem említette.

Odakint hideg volt, és sötét. Hallottam a férfiak hahotázását, és dühös voltam. Ahelyett, hogy engedelmeskedtem volna anyámnak, megkerültem a házat, és leültem a hátsó diófa alá, ahová ő is eljárogatott, és a gondolataiba merült.

Láttam, amint a bíró közeledik felém. Már-már azon voltam, hogy a lába elé köpök.

– Szolgálják ki saját magukat. Vagy lássák el őket a rabszolgák, úgyis hozzájuk tartoznak majd.

– Hakim és Fátima már régóta nem rabszolgák – mondta higgadt hangon. – Nem tudtad? Anyád elmondta nekem, hogy már évekkel ezelőtt felszabadította őket.

– Akkor hát mit keresnek itt? – kérdeztem értetlenül.

– Vigyáznak rátok.

– Ezt teszem én is. Vigyázok anyámra. Örülök is annak, hogy nem engednek el.

– Ne örülj – felelte Climent bíró. – Azért nem mehetsz el, mert Ramón de Corviunak jogai vannak feletted. Nem vagy szabad, ahogyan anyád szeretné. Mindenkinek megvan a helye, és ezen nem változtathatunk.

Tiltakozni akartam, de kiáltást hallottunk odabentről, és hogy valami a földre zuhant. Féltettem anyámat, aki ki volt szolgáltatva a részeg, megbokrosodott férfiaknak. A bejárati ajtóhoz futottunk. Megbénított a látvány, ami fogadott, és nem mertem belépni.

Arnulf a földön hevert, az asztal mellett. Barnás, habzó nyál bugyogott ki a száján, és tehetetlenül csapkodott. Apja rázta, hogy meghánytassa, de rajta is látszott, hogy rosszul van. Az egyik lovag összegörnyedve okádott, a másik az ajtó felé vonszolta magát. Utóbbi, amint meglátott bennünket, felemelte a kezét. Viaszos volt a bőre, és erősen verítékezett. Fuldoklott.

– Méreg… – motyogta, majd kába agonizálásba kezdett.

Anyámat kerestem a tekintetemmel, és láttam, amint az asztal mögött áll, egyenes derékkal, támasz nélkül, fekete köntösében, kibontott, fehér hajjal. Fagyos tekintettel bámulta a négy ember gyötrelmes agóniáját, akár a halál hírnöke. Meg akartam szólítani, de ekkor megjelent Hakim, kivonszolt, majd egy deszkával bezárta a kaput. Anyám odabent rekedt.

– Mit csinálsz? – kiabáltam, és elkezdtem döngetni a deszkát, anyámat szólongatva.

A szaracén könnyes szemmel nézett rám, és megértettem, hogy anyám kérését teljesíti. Mindenkit bezárt, kivéve a bírót és engem.

Hakim egyre csak tuszkolt bennünket, hogy igyekezzünk eltűnni onnan. Szitkozódtam, és el akartam taszítani magamtól. Aztán megcsapta az orromat az égett szag. Füstcsíkok szöktek ki a réseken.

– Tűz van! – kiáltottam fel rémülten.

– Ez anyád bosszúja Ramón de Corviu ellen mindazért, amit veletek tett – mondta Hakim. – Nem kellett volna megtagadnia a megváltásodat.

– Nyisd ki a kaput, most rögtön! – követelte a bíró.

De a szaracén nem vett róla tudomást, s közben szorosan tartott engem. Rúgkapáltam és kiabáltam, de nem bírtam kiszabadulni a szorításából. A bentről jövő halálsikolyoktól megfagyott ereinkben a vér. Az ajtódeszkák közei vörösen izzottak. Az évszázados gerendák hamar megadták magukat. Végül a recsegés-ropogás elfojtotta az emberi hangokat. Aztán a bíró is feladta a harcot.

Fátima kétségbeesetten közeledett felém.

– Ez volt a végakarata! Isten bocsásson meg neki.

A tramontanai ház lángokban állt. Egyszer csak anyám jelent meg a toronyablakban. Mögötte mindent felemésztett a tűz. Mosolygott, s oly gyengéd kifejezés ült az arcán, amilyet csak nagyon ritkán engedett meg magának. Talán elveszítette a józan eszét.

– Anyám!

A bíróra mutatott, és bólintott. Sikerült kiszabadulnom Hakim karmaiból, és a torony lábához futottam. Fel akartam mászni, de a habarcs felolvadt. Egyszer csak hatalmas láng csapott ki az ablakon, és az egész épület megremegett. Anyám alakja eltűnt az ablakból. Csak a fényességet láttam. Záporozott a parázs, és egyre fojtogatóbbá vált a füst.

Hakim felemelt a földről, én pedig feladtam a harcot. Anyám elhagyott engem. Így megbosszulta a szerencsétlenséget, amit a házra hoztam. Nekem kellett volna elégnem.

– Hamarosan itt lesznek az olèrdolai katonák. Indulnotok kell! – mondta Fátima a bírónak elhaló hangon.

– Fogd ezt a kést, Robert – szólalt meg Hakim. Még sosem láttam őt ilyen feldúltnak. A sírás kerülgetett. – Olyan kicsi, hogy az ingujjadban is elfér. Jádéból készült a nyele, az majd megvéd.

– Nem akarlak itt hagyni benneteket! – nyögtem fel rémülten.

Még nem fogtam fel a tragédiát.

– Itt már semmi sincs, Robert. Az új életed Barcelonában vár rád.

A menekülés

Blanca az olèrdolai kastély római tornyának tetejéről várta apja érkezését, ezért ő látta meg először a narancsos fényt odalent a síkságon. Tűz ütött ki a Tramontana-birtokon, és kétségbeesetten szaladt le, hogy szóljon a várőrségnek.

Az első, aki felajánlotta, hogy odamegy a helyszínre, unokafivére, Andreu de Picalquers volt, aki apai ágon volt Blanca rokona. Jóképű, bátor fiatalember volt, aki néhány hónapja a kastélyban tartózkodott, hogy a castlàval és embereivel eddzen, és gyakorlott lovag váljék belőle.

Szeretettel bánt a lánnyal, és Blancának tetszett a lendületessége, valamint ragyogó, mély tekintete, amelyet gyakorta rajta felejtett.

– Gyere velem, ha szeretnél – mondta Blancának a várkapuban. – Bízzunk benne, hogy Ramón és Arnulf épségben vannak.

A lány más körülmények között szívesebben fogadta volna a meghívást, de tudni akarta, mi történt, és hogy jól van-e az apja.

Szinte futólépésben mentek le a sziklás ösvényen a faistállókig, amelyek a római ciszterna közelében álltak. Andreu felnyergelt egy lovat, felsegítette Blancát, majd felült mögé. Amikor ügetve kiértek Olèrdolából, a falu már felbolydult a hírre. A távoli lángok úgy festettek, akár egy ragyogó lámpás a sötétben. Semmi sem okozott nagyobb félelmet, mint a tűz, amely mindig pusztítással és sokéves nyomorúsággal járt.

A két fiatal épp a ciprusok dombjára ért, amikor elvágtattak előttük a castlà Percheron lovai. Rémülten menekültek Olèrdola felé.

– Valami szörnyűség történt – mondta halkan Blanca, és görcsbe rándult a gyomra.

Továbbmentek a rossz állapotban lévő úton, míg meg nem pillantották a lángoló házat és tornyot. Néma csendben, rémülettel nézték a tragédiát. Egy lélek sem volt sehol, és a menekülő lovak a legrosszabbat sejtették.

– Várj meg itt, Blanca!

Andreu leszállt a lóról, és elindult a ház felé vezető gyalogúton. A hideg megtartotta a füstöt, és alig bírt levegőt venni. Ott sem felelt senki a hívásaira. Aztán a megfeketedett verandához lépett. A ház ajtaja elszenesedett, és odabent még mindig lángokban álltak a lezuhant gerendák. Egy megégett emberi alakot vélt felfedezni a földön, kormos karddal az oldalán.

Andreu nehéz szívvel tért vissza oda, ahol Blanca várt rá.

– Attól tartok, senki sem élte túl a tűzvészt – jelentette ki komoly hangon.

Ramón de Corviu leányának fájdalom hasított a szívébe. Minden keserűség ellenére nem tudta elképzelni az életet apja nélkül; ő volt az egyetlen családtagja, legalábbis akit annak érzett. Arnulf sorsa ellenben hidegen hagyta.

Andreu felugrott mögé a lóra.

– Sajnálom – mormolta gyengéden.

Egyszeriben bizonytalanságérzet hatalmasodott el Blancán. Sosem érezte még ilyen elveszettnek magát; hiszen a jövője már jó ideje megpecsételődött.

– Mi lesz most? – kérdezte.

– Amit te szeretnél, Blanca – mondta a fiatalember határozottan. – Te vagy Olèrdola pubillája, és Arnulf már nincs itt, hogy magának követelje az örökségedet.

Ez volt az igazság. Blanca sosem gondolta volna, hogy megtarthatja a címet; mindenesetre nem tetszett neki Andreu tónusa. És az sem, ahogy a dereka köré fonta a karját.

– Saura megpróbál majd a halott fia jogaira hivatkozni – felelte.

– Van rá mód, hogy ezt megakadályozd… Ha férjhez mész. Akkor te és a férjed birtokoltok mindent.

A gyanú szikrája ékelődött Blanca fájdalmába. Habár még szinte semmit sem tudott a férfiakról, Andreu keze a csípőjén feszélyezte.

– Engedj leszállnom, kérlek – mondta félelmét leplezve.

– Hamarosan tizennégy éves leszel, Blanca. Ne húzd sokáig a férjhezmenetelt…

Habár zaklatott és rémült volt, megérezte unokatestvére szándékait. Andreu húszéves, és a harmadik fiúgyermek a házban; vagyis sem a családi örökséghez nem volt joga, sem ahhoz, hogy azonos rangú lányt vegyen feleségül. Sok fiatal hidalgóhoz hasonlóan őrá is az a sors várt, hogy lovagként mások szolgálatába álljon, vagy a különféle lovagi tornákon hírnevet és pénzt szerezzen magának. Aztán most egyszeriben alkalma nyílt rá, hogy a pubilla oldalán Olèrdola ura lehessen; azonban azt is tudta, hogy hamarosan nála rangosabb férfiak is pályáznak majd erre a posztra. És ezt csak egyetlen módon lehetett elkerülni.

Más alkalommal talán Blanca értékelte volna a fiú közeledését; azonban éppen akkor égett halálra az apja és az unokaöccse. Érezte combján a fiatalember kezét. Andreu biztosra akart menni.

– Eressz el! – kiáltotta félelmében.

– Értsd meg, Blanca! Magadra maradtál… Velem volna jövőd. Ugyan már, nem akarlak bántani vagy kényszeríteni.

Zsenge kora ellenére hallott már olyat, hogy az erőszakkal megszégyenített leányzókat rokonaik arra kényszerítik, hogy feleségül menjenek támadójukhoz, vagy valaki máshoz, aki velük azonos rangú. Ez volt a szokás. Andreu pedig akkor és ott biztosra akart menni, hogy ő lesz a hitvese és a vár haszonélvezője.

Blanca kényelmetlenül érezte magát, miközben Andreu egy ligetbe vezette a lovat.

– Ne butáskodj már!

Váratlanul négy alak tűnt fel a fák közül. A paripa ijedtében egyensúlyát veszítette, és Blanca érezte, hogy unokatestvére karjára nehezedő nyomása is enyhül. Ekkor teljes erejéből hátraütött a könyökével. Andreu lába kicsúszott a kengyelből, és a hátára esett. Kiáltása elhalt, amint tompán egy sziklának koppant a feje.

Hakim megtartotta a gyeplőt, nehogy a ló ijedtében elszaladjon. A zaklatott lány leszállt a lóról. Rémülten nézett a jövevényekre.

– Blanca de Corviu, attól tartok, édesapád meghalt – mondta Hakim, amint felismerte őt.

Kavarogtak benne az érzések, szinte lebénították. Még mindig lüktetett a halántéka, majd elindult a földön mozdulatlanul heverő Andreu felé. Üveges szeme a csillagos éjszakába meredt, s arcára fagyott a meglepetés. A feje alól vér folyt a sziklára.

Blancának elakadt a lélegzete. Végül a zord szaracén szemébe nézett.

– Te vagy az az ember, aki ma reggel eljött a várba. Mi történt?

Volt ott még egy idős nő, egy kimerült pap és egy hasonló korú fiú, aki tágra nyílt szemmel bámult rá. Még sosem látta őt. Ennek ellenére tudta, hogy végre a tramontanai Roberttel áll szemközt. És akkor megállt a világ.

Miserere nobis

Amikor Hakim kiejtette a száján Blanca de Corviu nevét, libabőrös lettem. A sötétség leple eltakart bennünket, így kissé közelebb léptem, hogy szemügyre vegyem az istenítélet győztesét. Gyermekkorom óta átkoztam őt; olyannyira gyűlöltem, hogy valamiféle szörnyeteg képében élt az elmémben. Az előttem álló lány azonban éppen úgy félt, mint én.

Blanca magasabb volt, és idősebbnek tűnt nálam, pedig egyidősek voltunk. Már látszott a melle. Ovális arca és fájdalmas tekintete a tramontanai kápolna körtefából faragott Szűzére emlékeztetett. Szél borzolta, búzaszőke haja a hátára omlott. Egyszerű tunikát és nyersvászon köpenyt viselt.

A szemét kerestem, hogy olvassak benne. A holdfényben felfedeztem, hogy majdnem éppoly világos az írisze, mint az enyém. Furcsán éreztem magam; mintha ismertem volna, és felgyorsult a szívverésem. Aztán a kezére néztem, ő meg az enyémre. Mindketten tudtuk, mi történt a vízpróbán. Egyszeriben belém hasított a gondolat: Blanca ugyanolyan bűnös vagy ártatlan, mint én. Én éppen elveszítettem anyámat, ő meg az apját és a mostohatestvérét. Szertefoszlott a gyűlöletem, és megsajnáltam, amiért ekkora gyötrelmet okoztunk neki.

– Ha te Blanca de Corviu vagy, ki az a fiatalember? – kérdezte komolyan a bíró.

Mintha mindketten álomból riadtunk volna. Abban a pillanatban tudtam, hogy bármerre sodor az élet, sosem fogom elfelejteni Blancát.

– Az unokatestvérem, Andreu de Picalquers – válaszolta idegesen. – Néhány hónapja érkezett Olèrdolába, hogy lovagi képzésben vegyen részt. A történtek után azt akarta, hogy…

Nem volt képes befejezni a mondatot, de úgy tűnt, mindenki érti, engem kivéve. A pap a holttest fölé hajolt, keresztet vetett rá, és lecsukta a szemét.

– Épp eleget láttunk. El akarta venni azt, amit a törvény megtagadott tőle – vonta le a következtetést Climent.

– Mi történt a birtokon? – kérdezte Blanca reszketeg hangon.

A bíró már szóra nyitotta a száját, Hakim azonban tőrrel a kezében elindult a lány felé.

– Egy olyan szerencsétlen baleset, mint ami unokatestvéreddel történt, Blanca. Nem kellett volna idejönnöd, sajnálom. De senki sem tudhatja meg, hogy Robert életben van.

Megborzongtam, amint megsejtettem a szándékát.

– Ne bántsd! – kiáltottam, és a szaracén útját álltam.

– Ha Saura de Cabrera megtudja a dolgot, bausiával vádol majd, és felkötnek.

Döbbent rémülettel néztem rá, és nem értettem.

– Igaza van, Robert – mondta a bíró a homlokát ráncolva. – A törvény szerint, ha egy vazallus vagy jobbágy az ura életére tör, az bausia, a legsúlyosabb bűn az isteni rend ellen. Hasonló sors vár miránk is, ha veled együtt menekülünk.

Sűrű csend telepedett ránk. A bíró komor ábrázattal meredt maga elé. Mélyen érintette mindaz, ami történt. A király embere volt, egyenes és szigorú, aki a nemesek és alattvalóik közötti sötét históriába keveredett. Éreztem rajta, hogy már-már azt fontolgatja, elmegy nélkülem, sőt talán feltárja a történteket; de anyám előtt esküt tett.

Én gondolkodás nélkül Blanca mellé álltam. Valami arra késztetett, hogy megakadályozzam, hogy ugyanarra a sorsra jusson, mint az apja. Érezte segítő szándékomat, s ösztönösen és ijedten megfogta a kezem.

– Nem szabad megérintenetek egymást! – kiáltotta Fátima magából kikelve, és azon nyomban szétválasztott bennünket.

Az öregasszony néha furcsa dolgokat mondott; jóslatokkal és intelmekkel jött, de sosem láttam még ennyire feldúltnak. Szikrákat szórt a szeme, kirázott tőle a hideg.

– Aznap, amikor a vízbe tettek benneteket, összeölelkezve lebegtetek. Isten szívébe befészkelt a kétely, és egy kis repedés keletkezett a világ rendjében. Két ellentétes lény vagytok, egymással szemben álló lelkek, és minél többször értek egymáshoz, annál jobban szenvedtek majd. És ez mindaddig így lesz, amíg harcoltok egymással.

Összezavarodtam és meghúztam magam; Blanca azonban rémülten hátrahőkölt; bizonyára sokkal jobban megértette Fátima figyelmeztetését, mint én.

Hirtelen lópaták dobogása hallatszott az olèrdolai úton. Jöttek a katonák.

– Magyarázd el, mi történt Tramontanában – kérlelt a lány szorongva.

Fátima elmesélte neki. Blanca lesütötte a szemét; apja bosszú áldozata lett. Aztán rám emelte a tekintetét; átérezte a fájdalmamat, és megértette, hogy semmi közöm az egészhez. Aztán menekülni akart, de a szaracén útját szegte, tőrrel a kezében.

– Ne tedd, Hakim! – kérleltem újra. – Nem vagy már rabszolga, ezért könyörögve kérlek.

Az öreg harcos elbizonytalanodott. Amit tenni szándékozott, szégyenletes bűncselekmény lett volna.

– Esküdj meg az istenetekre, hogy senkinek nem szólsz erről a találkozásról, kislány! – követelte szigorúan.

Blanca rám nézett. A kezünkben tartottuk egymás életét. Unokatestvére holttestére nézett; egyedül kellett meghoznia a döntést. És megtette.

– Esküszöm, hogy megőrzöm a titkot. De soha többé ne gyere vissza, Robert de Tramontana!

Hakim hagyta, hogy bemenjen a házba. A bíró a vállamra tette a kezét. Megindította a magatartásom, és tudtam, hogy meghozta a döntést.

– Anyádnak igaza volt, van egy isteni adottságod; ez azonban nem az a képesség, hogy olvasol mások gondolataiban, hanem bátorság. A sok halál közepette megmentettél egy életet, még ha ezzel a vesztedbe rohansz is. Ezért én megmentem a tiédet. Mostantól Joan de Salses lesz a neved, és egy navarrai unokahúgom fia leszel. Tanítványomnak fogadlak, és a barcelonai katedrális iskolájában fogsz tanulni. Lesz jövőd.

– De én nem akarom ezt a jövőt! – vágtam rá, hiszen a világom abból állt, amit addig láttam.

– Oria azt akarta, hogy megszabadítsalak a tehertől, amit a válladon cipelsz – mondta a klerikus, mintha már a gyámom volna –, és Istenre esküszöm, hogy megpróbálom. Talán bíró leszel, és harcolsz majd az iniquitas ellen, ami nekem nem sikerült.

– A iudexszel kell tartanod, Robert – jelentette ki könnyek közt Fátima. – Édesanyád sosem heverte ki a tragédiát, és felemésztette a bosszúvágy; ezért nem habozott végezni Ramón de Corviuval, amikor nem volt hajlandó megváltani téged. De a te utad más… Talán elejét veheted mások fájdalmának. – Megsimogatta a hajam. – Hakim és én mindenkinek azt mondjuk majd, hogy te is odavesztél a tűzben. Megássuk a sírodat édesanyádé mellett, a diófa alatt. De közben élni fogsz.

– És veletek mi lesz? – kérdeztem aggodalmasan.

– Majd a tölgyesben meghúzzuk magunkat, ne aggódj. Olèrdolában ismernek bennünket, és megvédenek Saura haragjától.

Hakim is odalépett, és bólogatott. Mint mindig, határozott józansága megnyugtatott.

Sírva követtem a bírót a bizonytalan sorsom felé.

Blanca megállt a ház előtt. Az erős falak és a torony ellenálltak a tűznek, de a tető leégett. Borzalmas érzés öntötte el – ott halt meg az apja. Megfizetett a visszaéléseiért.

Közben megérkeztek a castlà katonái, és tudni akarták, mi történt. Blanca azonban hallgatott. Nem volt képes feladni Robertet. Valamiféle megbonthatatlan kötelék volt kettejük között, és az öreg szaracén nő intése ellenére úgy érezte, egy napon viszontlátják egymást.

Hamarosan Olèrdola és a közeli tanyák lakói is megjelentek.

– Bosszú – suttogták egymás között.

Blanca észrevette, hogy mindenki őt figyeli. A castlà és a fia meghalt, és ő volt az olèrdolai vár úrnője. Corviu alattvalóinak lelkében megcsillant a remény. A lány anyai felmenői igazságosan uralkodtak; nem gyakoroltak rájuk nyomást, és nem alkalmaztak erőszakot, mint Ramón. Blanca egy új korszak kezdetét jelentette számukra.

Ő ezt igyekezett is kihasználni, és az volt az első gesztusa, hogy vödörszám vizet hozott a kútból. Mindenkinek az volt az érdeke, hogy megmentse a házat. Tudták, hogy később majd eljárást indítanak Guillem de Santmartí hűbérúr előtt Tramontana sorsát illetően, hiszen azok a földek számos család eltartására voltak alkalmasak.

– Gyertek ide! – kiáltotta valaki a ház hátsó részéből.

Blanca összeszorult szívvel követte a többieket. A hátsó homlokzaton volt egy ajtó, amelyet felemésztett a tűz. Előtte, a füvön, egy megfeketedett test hevert. Valakinek sikerült kiszabadulnia abból a pokolból. De nem lehetett megállapítani, ki az.

– Halott? – kérdezte egy hang a háta mögött.

Előreengedték Blancát. Hevesen dobogott a szíve, és arra kérte az égieket, hogy bárcsak az apja volna az. Csak nézte a felhólyagosodott arcbőrt és az égett testet. Túl kicsi volt ahhoz, hogy felnőtt lehessen.

– Arnulf? – motyogta remegve.

A fiú rémülten nyitotta ki a szemét.

Új élet

Barcelona, 1187. szeptember

Nyár után hűvös, esős szeptember köszöntött Barcelonára. Az öreg iudex palatii, Guillem Climent ennek nem örült. A csontig hatoló nedvesség igazi megpróbáltatás volt számára, különösen a barcelonai katedrális sötét kolostorában. A harmadik órája volt, és nehézkesen cammogott az utolsó előtti évfolyam diákjainak élén.

A schola de la seu a legjobb iskola volt a városban, és ő tanította a retorika jogi vonatkozású kérdéseit. Felkészítette tanítványait – többségükben papokat vagy novíciusokat – a jegyzői vagy ügyvédi hivatásra.

Botjára támaszkodva megállt a szokásos oszlop alatt. Felállítását állítólag maga Climent finanszírozta. A gondosan cizellált oszlopfő koronázta oszlopot festett figurák vették körül. Egy pálmafa alatt női alak ült, kezét magasba emelte, és betakart fejű zsidó férfiaknak magyarázott. Ő volt Debóra, a Bírák könyvében megörökített egyetlen női bíró Izraelben. Bölcsessége és bátorsága megmentette népét, és negyven évig tartó békét biztosított számukra.

Az árkád alatt Climent mester fennhangon elmélkedett a iudex személyének szent hivatásáról az erőszak visszaszorítása érdekében. Az oszlop túlsó felén az ártatlanok mészárlásának jelenete volt látható; ez jelképezte „az igazság nélküli világ”-ot, amint Climent gyakorta hangoztatta. „Akhilleusz haragja”, mormolta olykor magában anélkül, hogy megmagyarázta volna e szavak jelentését. Tanítványai azon töprengtek, vajon miféle élmények késztették arra, hogy így beszéljen… egy diákot kivéve. Azt, aki aznap reggel nem jelent meg az órán.

– Az Etymologiae című mű taglalásával folytatjuk. Öt évszázaddal ezelőtt írta Sevillai Szent Izidor, és az áll benne, hogy az a rendelet nevezhető „törvénynek”, melynek megalkotásába a nép nem szólhat bele. Lehetséges ez?

– Climent magister, a kiváló gondolkodó nem vette figyelembe azt a három rendet, amelyre az emberiség fel van osztva. Az istenfélő magatartás azonban fenntartja az egyensúlyt. Nem minden ember hivatott uralkodásra. Már hogyan is alkothatnának a nép fiai törvényeket? Hiszen ez istenkáromlás volna!

Az ifjú klerikus, Miquel de Queralt, a még Barcelonában élő kisszámú nemesi családok egyikének fia szólalt meg. Kiváltságos diák volt, Alfonz király pártfogoltja, akire néhány éven belül fontos tisztség várt a Kúrián, ő mégis versenyt akart futni az idővel.

– Még Isten is megenged magának bizonyos módosításokat, Miquel. Bolognában oktatnak egy Studiumot, miszerint megkérdőjelezik ezt a rendet, és az ókori római törvényeket oktatják. A ripolli kolostorban olvastam egy töredéket, melyben az áll, hogy minden szabad ember, bármely körülmények közt létezzen is, egyetlen törvénynek és egyetlen úrnak, a császárnak rendeltetik alá.

– Mester, manapság a királynak sincs teljhatalma. A királyságot szövetségesek, vazallusok és uradalmak tartják fenn. Az egységes törvény káoszt eredményezne.

– Igazad van, Miquel. Ugyanakkor nem árt, ha megjegyzitek a következőt: száz évvel ezelőtt a katalán nemesek már nem tisztelték a király bíráit, elutasították az eljárásokat és az ítéleteket, és megállapodásokat, convenientiákat követeltek. Manapság azonban ismét tiszteletnek örvendenek a bírók. Változnak az idők, és nekünk, jogtudósoknak kell gondoskodnunk arról, hogy igazság kövezze az utat Isten országa felé; szükség esetén a most megváltoztathatatlannak tűnő törvények módosításával.

Az idős magister éppen befejezte mondandóját, amikor megjelent a katedrális dékánja, Ramón de Caldes. Szigorú arckifejezése nem sok jót sejtetett Guillem Climent számára.

– Sajnálom, hogy félbeszakítom az órát, de a király azonnal össze akarja hívni a tanácsot. A Palacio Condal pincéjében…

A iudex elsápadt. Ez azt jelentette, hogy valami nagyon súlyos dolog történt. Ideges lett. Egyre romlott a látása, és alig tudott olvasni. A Kúria ülésein két fiatal segítségére volt szüksége a jogi papírok áttekintéséhez.

– Hol van Joan? – kérdezte a diákoktól. – Miért nem jelent meg ma sem?

– Biztos tanul – vágta rá az egyik.

A többiek hahotázni kezdtek, a bírót pedig elöntötte a méreg.

– Miquel, keresd meg, és hozd ide; ha kell, a föld alól is! – Majd hozzátette: – Ha nem találod, gyere vissza, és akkor te jössz velem a tanácskozásra… Most, és ezután. Elég volt!

Az ifjú Queralt boldogan indult küldetésére. Már huszonegy éves volt, és befejezte a triviumot. Most retorikára szakosodott, és a Barcelonai Usatgest, illetve a Liber Iudiciorumot tanulmányozta. Az, hogy az öreg iudex „szemévé” válhat a királyi tanácskozásokon, nagy lehetőséget és megtiszteltetést jelentett volna neki és a családjának. Mind ez idáig a bíró kétes származású unokaöccse, Joan de Salses élvezte ezt a kiváltságot. Még csak tizennyolc éves volt, és nem érdemelt akkora megkülönböztetést. Bár elég jól kijöttek egymással, gyakorta rivalizáltak is. Miquelnek esze ágában sem volt megtalálni őt. Ha csak egyszer is a helyébe léphetne, gondolta, Climent biztos mellette döntene a jövőben.

Azonban egy fiatalabb diák odalépett hozzá. Ernest de Calonge, a seu kórházában nevelkedett árva volt, akit a katedrális jótékonyságból taníttatott.

– Miquel, én tudom, hol van Joan. Mehetünk?

– Sejthettem volna – felelte ellenségesen. – Hiszen mindenhová követed.

– Ez nem igaz! – felelte Ernest rosszmájú mosollyal. – Ma például nem kísérhettem el. Na, gyere!

A bárka

Olykor, ha nagyon koncentráltam valamire, észrevétlenül elharaptam a nyelvem. Annak a mellénynek a fűzője bonyolultabb volt, mint képzeltem, és az idegességem csak rontott a helyzeten. A holmi alatt felsejlett a lány kebleinek formája, amelyek szaggatott légzésének ritmusára emelkedtek és süllyedtek. A vágy, hogy megérintsem őket, még ügyetlenebbé tett.

– Késésben vagyok – mondta Guisla zavartan, amikor pedig már majdnem sikerült kibontanom a fűzőt.

– Ne, várj még! – könyörögtem, mert majd’ szétvetett a vágy.

Hosszú, végtelennek tűnő csókolózásba kezdtünk. Kezem a mellén kalandozott, s lopva visszatért a fűzőhöz. Ekkor kinyitotta a szemét, hamiskásan elmosolyodott, és hátrébb húzódott.

– Apám megöl, ha most rögtön nem megyek vissza a műhelybe. Nem tart olyan sokáig, mire elmegy a piacra, és visszatér.

Csalódottan el kellett engednem, hogy rendbe szedhesse a ruháját, és nekiütköztem az egyik hajóbordának. Guisla felnevetett a felindultságom láttán, és újra megcsókolt.

– Talán meg kellene mártóznod a tengerben – mondta gúnyosan.

Egy felfordított, javításra váró bárka alatt húztuk meg magunkat a parton. Máskor féltucatnyi halász volt rajta, most azonban a mi intim kis menedékünkként szolgált a homokos parton. Az öreg hajótest hal- és salétromszagtól bűzlött, számomra azonban az a kis hely maga volt a paradicsom Guisla Quirol társaságában.

Guisla két évvel fiatalabb volt nálam, s mézszínű szemével elvarázsolt. Ráadásul olyan jövőt tartogatott számomra, amilyet elképzeltem magamnak.

Néhány hónappal korábban találkoztunk a Portal Vell melletti piacon. Bernat Quirol, az apja, eszpartófű-feldolgozó mester volt, egy kis standdal a Regomir kapunál, ahol szőnyegeket és kosarakat árult. A szűk utcácskákból, illetve egy központi térből álló kis kézművestelepen élt, egészen közel a parthoz.

A kézművesek és mesteremberek – ácsok, kötélverők, vitorlakészítők és mások – a királytól bérelték házukat. Élénk kis telep volt; minden kapu mögött egy-egy műhely és raktárhelyiség húzódott, amely a családok lakhelyéül is szolgált. A Ribagorzából származó Quirol család pedig a legjobb úton haladt, hogy a kikötő legjobb eszpartófű-feldolgozójává váljon a kikötő környékén.

Ha igaz volt a hír, hamarosan hozzá akarnak látni egy kereskedelmi flotta felépítéséhez, amelyet prominens barcelonaiak és kereskedők finanszíroznának. Azt beszélték, Barcelona olyan virágzó és gazdag várossá válhat, mint Genova vagy Pisa, gályákkal és háromszögvitorlás llaütökkel, amelyek a Földközi-tengeren szállítanák az árut. Guisla izgatottan mesélte, hogy a műhelyek előkészítése folyamatban van, és jelentős munkaerőre lesz szükség.

– Beszéltél apáddal? – kérdeztem izgatottan.

– Tényleg ott akarod hagyni a katedrális iskoláját? A nagybátyád nem engedné.

– Ő nem a nagybátyám. Mondtam már.

Guisla bólintott. A zavar árnyéka suhant át a szemén. Néhány héttel korábban volt édesanyám halálának ötödik évfordulója. Aznap Guisla észrevette a szomorúságomat, és én megnyíltam előtte. Szégyenkezve azt is elmagyaráztam neki, miért csonkították meg a kezem. Velem együtt sírt, olyannyira meghatotta a történetem. Nem taszított el, és nem is talált gyanúsnak, amiért egy hazugságra alapoztam az új életemet Barcelonában. Szerelmesen csillogott a szeme, én pedig másra sem vágytam, csak hogy a karomban tartsam őt. Vele akartam leélni az életemet.

– Joan de Salses… vagy Robert de Tramontana, olyan mindegy – érvelt komolyan. – A bíró olyan, mintha az apád volna. Tisztelettel és engedelmességgel tartozol neki.

– Már te is kezded? – kérdeztem kedvetlenül. – Én csak egy eszpartófűfonó inas szeretnék lenni; később pedig komoly kézműves, saját műhellyel és sok-sok gyerekkel.

– Sokkal?

Magamhoz húztam Guislát.

– Sokkal.

Guisla megfogta a kezem, és nézni kezdte. A seuban sok diák utálkozva bámulta az ujjaimat. Őt azonban sosem zavarta a kezem, és ettől még jobban éreztem magam vele.

– Fehérebb és finomabb a bőröd, mint az enyém – mondta csüggedten.

– De nekem ez az egész kellemetlen. Csakis azért mentem bele, mert ez volt anyám óhaja. Többet tanultam, mint bármelyik diák, és már a quadriviumot végzem; de a szívem azt diktálja, hogy eszpartófűfonó mester legyek édesapád oldalán.

Guisla már megint olyan tekintettel nézett rám, ami felzaklatott. A lelke mélyén nem hitte, hogy valóban abbahagynám az iskolát. Be akartam bizonyítani neki, hogy téved.

Egy ideje mindenért vitába szálltam a tanítómesteremmel. Guillem Climent panaszkodott, hogy semmi sem érdekel. A tanárok ragyogó lelkészi, majd bírói karriert jósoltak nekem, de a hozzáállásom nem tetszett nekik. Csakis arra vágytam, hogy kézműves legyek, és kifűzzem Guisla mellényét…

– Na, felelsz végre? – makacskodtam.

– Apám szerint egy ilyen tanult fiú nem bírná ki, hogy egész nap eszpartófüvet fonjon.

Nem titkoltam csalódottságomat. Guisla átölelt. Mosolya hamar eloszlatta a bánatomat.

– Légy türelmes! Majd újból felvetem neki a dolgot, ha több emberre lesz szükség. Én is szeretném, ha beállnál inasnak, és megkérnéd a szüleimtől a kezem. – Csak úgy szikrázott a szeme. – El tudod képzelni?

Megcsókoltam, és igyekeztem visszafogni magam, míg ismét neki nem estem mellénye fűzőjének. Guisla mintha egyszeriben megfeledkezett volna az időről, s lehunyt szemmel, kipirult orcával engedett a vágyamnak.

Ekkor tompa kopogást hallottunk a hajótesten, mire mindketten összerezzentünk. Guisla rémülten odébb húzódott, én pedig már majdnem előrántottam a jádenyeles tőrömet.

– Joan, tudom, hogy ott vagy. Miquel de Queralttal jöttem. A tanítómestered látni kíván.

Ernest hangja hallatán mindketten megnyugodtunk.

– Ki az a Miquel? – kérdezte suttogva Guisla.

Gőgös pózba vágtam magam, ő pedig befogta a száját, nehogy hangosan felnevessen. Nem akartam kikecmeregni a bárka alól. Boldog voltam Guislával; ő végre kezdte eloszlatni tramontanai emlékeimet és azt az öt évvel korábbi rémálmot.

Barcelonába érkezésem szörnyű volt. Azelőtt sosem láttam még Olèrdolánál vagy Vilafrancánál nagyobb települést. Hánytam, amikor átléptem a Portal Nout, és tudtam, hogy sosem leszek képes teljes mértékben alkalmazkodni a hely szelleméhez. A bíró elmondta, hogy a fallal körülvett városban, illetve a territoriumnak nevezett hatalmas síkságon szétszórtan elhelyezkedő falvakban és erődökben összesen több mint tizenegyezer lelket számlálnak. Elképzelni sem tudtam, hogy akár az egész Földön ennyi ember létezhet.

Mindaddig elszigetelten éltem Tramontana földjein, és Barcelona koszos, szűkös helynek tűnt számomra, tele ismeretlen arcokkal. A járókelők legnagyobb ámulatára Guillem Climent a katedrálisba hurcolt a zsúfolt, kanyargós kis utcákon, majd úgy mutatott be a klerikusoknak mint az unokaöccsét.

Eleinte minden taszított a városban. Többször is megszöktem, sőt egy fészerbe is bezárkóztam. A szigorú, módszeres iudex nem tűrte lázadásomat és dühkitöréseimet. Számtalanszor próbára tettem a türelmét, és az iskolamesternél is rendszeresen kihúztam a gyufát.

Senki sem értette, vajon a tekintélyes iudex palatii miért nyüglődik annyit velem; sőt már olyan pletykák is szárnyra kaptak, hogy bizonyára Guillem Climent fattya vagyok. Mások úgy gondolták, előbb-utóbb biztos berak majd a seu kórházába; ő azonban hűséges maradt anyámnak tett ígéretéhez.

Volt egy mentőövem: egy zsidó ötvösmester családja segített a bírónak a nevelésemben. A családfő, Benevist ben Abraim és felesége, Abigail jó barátai voltak. Ők ismerték a titkomat, s talán ezért is voltak olyan türelmesek hozzám, különösen Abigail. A gazdag zsidó pedig Alfonz király hitelezője és pénzügyi tanácsadója volt. Egy hatalmas, műhellyel egybeépített házban éltek a callban, a zsidó negyedben, számos rokonnal és cseléddel. Úgy bántak velem, mint Hakim és Fátima, ezért megbíztam bennük. Tőlük kaptam meg azt a gyengédséget, amit a bíró képtelen volt kimutatni, ráadásul ahhoz is értettek, hogy a haragomat féken tartsák.

Lassan lehiggadtam, és tanítómesterem abban segített, amihez a legjobban értett: oktatott. Nagyon gyorsan megtanultam írni és olvasni, valamint a matematika alapjait is elsajátítottam. Tizenöt éves koromban csatlakoztam a székesegyház iskolájának diákjaihoz, és attól fogva a közös cellában aludtam.

Climent egyre gyakrabban vitt magával a grófi palotába, hogy részt vegyek a kúriai üléseken és néhány bírósági tárgyaláson. Arra kért, hogy figyeljek, majd kérdéseket tett fel a hallottakkal kapcsolatban, végül kiértékelte a levezetéseimet. Annak ellenére, hogy gyakran hibáztam, a iudex úgy vélte, így fejleszthetem legjobban a megfigyelőképességemet. A tanácsadók és a tekintélyes honratok jóval kifürkészhetetlenebbek voltak, mint az olèrdolaiak, s mégis hasonló vágyak és félelmek bujkáltak a szemükben.

Az évek során egyre árnyaltabban láttam az emberi természetet, s felismertem a kapzsiságot, a manipulációt és a tárgyalások bonyolult rituáléját, hiszen a döntések jó részében a gróf embereinek, a nemeseknek és az honratoknak kellett megállapodniuk egymással.

Guillem Climent azt mondta, egy bíró számára a törvények kevésbé számítanak, mint az emberi lélek. Az első csoportba tanulható, módosítható, áporodott szövegek tartoztak. Az emberi lélek azonban olyan barlang, ahol titkok, igazságok és hazugságok fészkelnek. Az igazságszolgáltatáshoz elengedhetetlen azon képesség – vallotta –, hogy az ember eligazodjék a lélek labirintusában.

Miközben a Barcelonában érvényben lévő jogi szövegeket, az Usatgest és a vizigót Liber Iudiciorumot tanulmányoztam, a jövőre vonatkozó terveimen tanakodtam. De aztán találkoztam Guislával, és úgy döntöttem, másfajta jövőre vágyom.

Kimásztam a bárka alól. A napfény bántotta a szemem. Ernest megvárta, míg a szemem megszokja a fényt. Mögöttem Guisla is előbújt, szégyenpírral az arcán, aztán anélkül, hogy rájuk nézett volna, átszaladt a homokon, a halászkunyhók irányában.

– Climent iudex unokaöccse egy büdös csónakban ficánkol – olvasta a fejemre Miquel. – Ki volt ez a nyomorult?

Dühösen megragadtam a tógája gallérját. Az örökké józan, fegyelmezett Miquel képtelen volt megérteni az érzéseimet.

– Ez a lány lesz a gyerekeim anyja, szóval fogd be a szád, vagy kivágom a nyelved!

A Queralt fiú ellökött magától, és gőgösen nézett rám.

– Ha nem volnál a iudex unokaöccse, kivájatnám azt az átkozott szemedet.

– Elég volt! – kiáltotta Ernest, és közénk állt.

Ernestnek mindig sikerült lecsillapítania bennünket. Az árva fiú egy évvel fiatalabb volt nálam, és négy évvel idősebb Miquel de Queraltnál. Érzékeny volt, és hűséges; már az elejétől fogva megtaláltuk a közös hangot. Ő is a diákcellában lakott; nem voltak kiváltságai, és nemesi vér sem csörgedezett az ereiben. Bíró akart lenni; mégpedig az első olyan, aki az utca sarából indult, ahol gyerekkorában hagyták. Kitartása példaértékű volt mindannyiunk számára, holott származása folytán legfeljebb sekrestyés vagy lévita lehet a seuban.

Ernest két éven át igyekezett összekovácsolni a hármunk barátságát. Ő volt az a kapocs, melynek segítségével Miquel és én elviseltük egymást.

– Mi olyan sürgős? – kérdeztem nyűgösen.

– A iudex a grófi palotába hívat. A dékán bejelentette, hogy fontos megbeszélésre készülnek a királlyal, a pincében.

Ez felkeltette a figyelmemet. A palota tele volt kíváncsi fülekkel, ezért a kényesebb ügyeket odalent tárgyalták meg. Guillem Climent dühös volna, ha nem jelennék meg. Egyre nőtt közöttünk a feszültség, és egyszer s mindenkorra el kellett volna magyaráznom neki, mi zajlik bennem, hogy megértse, nem óhajtok a nyomdokaiba lépni.

– Rendben van – mondtam, és két diáktársamra néztem. – Köszönöm.

– Joan, nem érdemled meg, hogy a iudex jobbkeze légy – fakadt ki Miquel féltékenyen és csalódottan.

Aztán eszembe jutott valami. Végre megoldást találhatnék a dilemmámra.

– Igazad van, nem vagyok rá érdemes. Talán tehetnénk valamit…

– Mit forgatsz a fejedben?

– Én meg akarok szabadulni ettől a tehertől, te pedig boldogan felvállalnád. Azt szeretném, ha a nagybátyám hozzájárulna, hogy eszpartófűfonó inasnak álljak. Segíts nekem, és én cserébe felvetem neki, hogy a helyembe lépj.

Miquel szeme elkerekedett. Képtelen volt elfojtani az érzelmet, amely elhatalmasodott rajta. Ám azon nyomban felöltötte gőgös maszkját, és kétség bujkált a tekintetében.

– Nem járulna hozzá. A tanítványa vagy, és túl sok időt fordított rád.

– Megígérte anyámnak, hogy kitaníttat, de már beváltotta az ígéretét. Immár férfi vagyok, szabad barcelonai lakos, és jogomban áll dönteni a sorsomról.

Valójában nem voltam több egy hencegő kis suhancnál, akinek Guisláért forrt a vére; de akkor bármit megtettem volna, hogy kirepülhessek. Be akartam bizonyítani, hogy nem vagyok már az a tehetetlen kölyök, aki elhagyta a Tramontanát.

A megbeszélés

Ahhoz, hogy a Portal Vellen keresztül beléphessek Barcelona városába, át kellett kelnem a Vilanova de la Mar nevű kis településen és a kézművestelepen. A műhelyekben intenzív munka folyt. Az egyikben a Quirol család eszpartófűfonással szerzett magának hírnevet. Miquel de Queralt és Ernest de Calonge mögöttem jöttek.

Barcelonában immár két generáció óta nem volt szaracéntámadás, és al-Andalusz határai Tortosán túl, messze délen húzódtak. Abban az időben több mocsaras részt is öntözni kezdtek, hogy bővítsék a territoriumot és a megművelt földeket. A települések házról házra nőttek, az egykori ösvényekből utcák lettek. Azonban a királytól kezdve a legszerényebb városlakóig mindenki tudta, hogy Barcelona nem virágzott fel úgy, mint az olasz kikötővárosok. Az 1173-as fondarellai békekötést és fegyvernyugvást senki sem tartotta tiszteletben, és az elszigeteltebb településeknek és gazdaságoknak másodrangú lovagok és tönkrement nemesek támadásait kellett elszenvedniük.

A város befogadta a röghöz kötött jobbágyokat, akik elmenekültek, bár sokukat elfogták, és visszavitték őket az urukhoz. Egész családokat üldöztek halálra, s hogy példát statuáljanak, fejeket tűztek a várfalakra. Ez a titkos exodus volt az egyik fő konfliktusforrás Barcelona grófja és a bárók között. A röghöz kötött jobbágyok nem hagyhatták el a földet anélkül, hogy előzetesen fel ne szabadították volna őket, ami csak az uraktól függött, és ritkán került rá sor, miután a háború nélküli időszakokban abból éltek, amit a földjeikből kitermeltek.