Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

AZ UTOLSÓ DEÁK-PÁRTI

A TORLASZHŐS VÉGE

A CSATKAI SZENT

A SZABADLÁBAS

A HIÁNYTALAN ASSZONY

A BUJDOSÓ HAZAJÖN MEGHALNI.

A KEDÉLYES NÁDORISPÁN

AZ A SZÜRKE

AZ ASSZONY BOSZNIÁBAN

A TENGER-ÜGY TITKAI

EGY A SOK KÖZÜL

KÉT BÍRÓ KÚTJA

AKI MINDIG MÁS

A TUDÓS ÁNGYÁN

A KATONA SE MINDENHATÓ

PECSOVICS

A HÁZI ZSIDÓ

ÁTOK ALATT

TELEPÁTIA

AZ ARROGANTE-ÜNNEP

HÁNYAN VOLTAK?

A TUDÓSOK HARCA

DEHOGY HALT MEG PETŐFI

A BÖRTÖNÖK BETEGSÉGE

A NEMZETI BÁCSI

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Eötvös Károly

TÜNEMÉNYEK

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-235-1 EPUB
ISBN 978-963-678-236-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1908.
az elektronikus változat
az első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Iványi Grünwald Béla (1867 – 1940)
Alkonyat a Balatonon című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ UTOLSÓ DEÁK-PÁRTI

Éppen harminc esztendeje. A régi Deák-párt bomlásban volt. Vezére, az »öreg úr«, nagybeteg volt már. 1873 november óta nem volt már a képviselőházban s mindenki tudta, hogy többé nem is jön. Azt is tudta mindenki: ha a vezér elesik, szétfut hadserege.

A király ment haza Bécsbe Budapestről. Itt töltött egy-két hetet. Szokásban volt, hogy távozásakor közeli hívei, különös tisztelői, a nevesebb képviselők kimennek a vasúti csarnokba s hangos éljennel, meleg istenhozzáddal vesznek tőle búcsút. A király ilyenkor gyakran kegyes és meleg szívű szokott lenni híveihez.

Ekkor is az volt.

A búcsúzásnál ott volt gróf Zichy Manó is. Herkulesi termetével, merev nyakával, őszülő bajuszával ott volt az első sorban.

A király észrevette s a vasúti kocsi ajtajából magához intette.

– Remélem, kedves Zichy, önnel újra találkozunk az országgyűlésen!

A gróf akadozva beszélt, de azért csak kimondta a szót.

– Nem jövök fel többé, fölséges uram, az országgyűlésre. Mit keressek itt? Nincs már többé Deák-párt.

– Hogy-hogy?

– Csak hárman vagyunk még Deák-pártiak.

– S ki az a három?

– Az egyik én vagyok, a másik Deák Ferenc, a harmadik fölséged. De mi ketten Deákkal már nem sokáig leszünk.

A király mosolygott, a gép füttyentett, a vonat elindult.

Gróf Zichy Manó csakugyan tovább élt, mint az »öreg ur«. Fiatalabb is volt öt évvel. De otthon vármegyémben mindig azt mondta, mikor efféléről folyt a beszéd, hogy ő az utolsó Deák-párti. E hittel szállt le sírjába nemsokára.

Ő is a nagy év embere volt. Függetlenségi harcunknak érdekes alakja.

Ott volt István főherceg nádorispán oldalánál, amikor Jellasics betört az országba s vele a nádorispán a Balaton színén a »Kisfaludy« gőzösön akart tárgyalni, tanácskozni, békességre lépni.

Látta, mikor Jellasics nem fogadott szót, nem ment oda a főherceg nádorispánhoz s mikor tábornokai kinevették a főherceget is, a nádorispánt is, a magyar fővezért is s az egész Magyarországot is.

Mindig négy nyelven beszélt a jó Manó gróf. Gyerek korában 1815–20 körül az akkori magyar főrendi szokás szerint nem tanították magyar nyelvre. A magyar főúrnak csak németül, franciául, angolul illett tudni. A magyar nyelv csak a parasztok, kanászok, szegény földhöz ragadt jobbágyok nyelve volt. Amikor felnőtt, a katonasághoz került. Ott se tanult meg magyarul. Csak amikor a nádorispán mellé jutott: itt Pesten, Budán, itt kezdett kissé magyarul tanulni. S legelőször, ahogy katonához illik, a káromkodást tanulta meg.

A mikor azt a balatoni esetet látta: négy nyelven kezdett káromkodni. Magyarul, németül, franciául, angolul. Elfutotta a harag. Látta, hogy el akarják tiporni a magyart s nem is nagyon titkolják. Sőt maguk is röhögnek durva cselszövényeik fölött.

Összeszidta az egész bécsi kamarillát s beállott a honvédek közé. Végigharcolta harcainkat, utóbb Klapka vezérlete alá került Komárom várába s onnan menekült a vár átadása után barátjával Eszterházy Pál pápai gróffal együtt, aki szintén honvédezredes volt. Becsületes ember, jó hazafi, vitéz honvéd mind a kettő.

Meg is becsültük őket mindig vármegyénkben is, az országgyűlésen is. Képviselő lett 1869-ben mind a kettő.

Erről a Manó grófról van egy fölséges hagyományunk. Sokszor hallottam, kiváló férfiaktól hallottam még életében. Míg élt, talán nem lehetett volna megírni, de most már mindenki porrá vált, akiről a hagyomány szól, most már el lehet beszélni. úgy beszélem el, ahogy vármegyémben tudják.

Még a katonaságnál volt Manó gróf, amikor megnősült. Csodaszép angol nőt vett el feleségül. Miss Strachan Sarlottát. A nő apja nábob volt, uradalma és kastélya volt Angliában is, Indiában is. Helyeselte is a házasságot, adott a leányával hatmillió korona hozományt s a házassági szerződésben újabb hatmilliót kötelezett az esetre, ha leánya a házasság alatt meg talál halni. Vőlegény és menyasszony szerették egymást. Deli férfi s már nem is nyáladék legény volt a vőlegény, szép és egészséges a menyasszony: boldogabb házasságot már gondolni se lehetett.

Ott kellett lakniuk az oroszvári kastélyban.

Manó gróf nemes lélek volt, tele gyöngédséggel s azok iránt, kik körüle voltak, csodálatos figyelemmel.

Apósa mogorva angol volt. Hol Angliában lakott, hol Indiában, hol a tengeren. De Oroszvárra eljönni nem akart.

– Mit csináljak én vademberek közt abban a sivatagországban?

Manó gróf gondolt egyet.

– Várj csak adta mogorva ángolja, majd megtanítalak én téged.

Megnézte az ángolnak ángliai kastélyát és parkját. Valami mérnökkel kitanulta a kastélynak mindama részét, melyet apósa használni szokott. Ebédlőjét, hálószobáját, pipázóját, erkélyét, de a bútorokat, szöveteket, képeket is. Azután a parknak fekvését, tisztásait, ligeteit, egyes fáit, tavait, halmait, gyepeseit, kutyáit, hattyúit, minden titkát. Megtudta azt is, hogy az indiai kastély és park is tökéletesen akként van berendezve, mint az ángliai. Úgyhogy apósa akár Európában, akár Ázsiában van: lakásban, kényelemben, sétában, andalgásban, bútorokban, képekben se lefekvéskor, se fölkeléskor, se éjjel, se nappal semmi különbség.

Manó gróf nekifeküdt az oroszvári kastélynak és parknak s tökéletesen úgy alakította át és szerelte föl, amint az ángliai és indiai tanya volt. A pénzt nem kímélte. Telt a hozományból. Hadd lássa az ánglius, ha idejön, hogy ez nem sivatagország s nem vademberek tanyája.

Azonban ember tervez, asszony dönt.

Az asszony beleszeretett egy fiatal magyar főúrba. Nevét nem szükséges említenem, noha már ő se él. Keresztneve annak is Manó volt. Szemrevaló fiú, tizenhárom évvel fiatalabb is, mint a férj, gazdag, nőtlen, a legelső főrendek közül való.

Az asszony szerelme őrülésig mély és lángoló volt.

De akiért lángolt: az elutazott előle Afrikába, Ázsiába, Egyiptomba, Kelet Indiába keresztül tengereken és világokon.

Az asszony utána ment és kereste mindenütt.

A férfi hazajött, utána hazajött az asszony is. De boldogtalan szerelmében öngyilkossá lett épen ötvenhárom év előtt.

A jó Manó gróf eltemette szerencsétlen hitvesét nagyúri pompával. De apósát, a mogorva ángliust, nem hívta többé Oroszvárra és maga se ment többé Oroszvárra. Hanem hazajött Veszprém vármegyébe.

A fönséges Somlyó hegye aljában van egy kis falu, Nagy-Szőllős a neve. Ott volt neki egy kis uradalma és szerény kastélya s a hegyen szép szőlője. Az egészből meg lehetett élni urasan, de csak okos embernek és otthon. Jó nemesi középbirtok, de nem nagyúri birtok. Oroszvárnak kastélya, parkja is többet ér, mint az egész uradalom.

Itt élt a nemes gróf szerényen, okosan. Ha néha nagy ritkán elvetődtünk hozzá: itt halmozott el édes vendégszeretetével, vidám jókedvével s istenitalnak való somlyai borával. Csak erre volt büszke.

Az 1851 és 1852 közti télen egyszer csak nagy lótás-futás támad a faluban is, a kastély körül is. A kutyákat nem tudják fékezni. Mindenáron megakarnak ölni valakit.

Három furcsa ember jön a grófhoz s mindenáron be akar hozzá törni. A kutyák jobban haragusznak rájuk, mint a zsandárra, kéményseprőre vagy a drótostótra. Az egyik közjegyző, a másik ügyvéd, a harmadik inas vagy hivatalszolga. Jönnek messze földről, idegen országból, olyan kalapban, gallérral, csizmával és mindenféle pokróccal, amilyet az a vidék még sohase látott.

Ánglius mind a három.

Bemennek a grófhoz.

Elmondják nevüket, kilétüket, mivoltukat.

Irtóztató pöcsétes írásokkal bizonyítanak mindent. Az írásokon bécsi nagykövet, bécsi angol konzul, pápai zsandárkapitány, devecseri szolgabíró aláírása és pöcsétje. Hogy ők lord Strachánnak, tizenhárom grófság és kastély urának meghatalmazottjai.

– Mindent elhiszek, urak, miben szolgálhatok az uraknak.

Azt is elmondják.

Előbb fölmutatják azonban a néhai Miledi Strachan Sarlottának, férjezett zicsi és vázsonykői gróf Zichy Emánuelnénak haláláról és eltemetéséről szóló anyakönyvi kivonatot s községi s helyhatósági bizonyítványokat.

Azután előadják, hogy a méltóságos gróf úrnak a Milady halála esetére a házassági szerződés szerint hatmillió korona jár, ők tehát azért jöttek, hogy e tárgyban egyezkedjenek s ha ez nem sikerülne, az összeget időközi kamataival együtt kifizessék, de minden esetre az ügyet véglegesen befejezzék.

– Köszönöm.

A jó Manó gróf leülteti az urakat, megkínálja szivarral és somlyai borral. Ilyen bort az öregapjuk se ivott az uraknak.

Azután odaballag egy régi fiókos szekrényhez s onnan kivesz egy írást. Az uraknak kezébe adja.

– Ez az én házassági szerződésem, tisztelt urak?

Az urak megnézik a szerződést. Papirosát, tintáját, pecsétjét, aláírását nagyitóüveggel megvizsgálják. Odafordítják az ablak felé is: nincs-e benne törlés, vakarás, hamisítás. Azután tanácskoznak s végül nyugodtan azt felelik:

– Igen, igen, ez az, tisztelt gróf úr!

– Ennek alapján jár nekem hatmillió korona?

– Igen, igen, tisztelt gróf úr!

A jó Manó gróf újra kezébe veszi az írást és szép lassan elhasítja kétfelé, azután négyfelé, azután nyolcfelé s akkor beledobja a kandalló tüzébe.

– Tisztelt urak, a köztünk fennforgó ügyet ezzel végleg elintéztük. Az idehozott hatmilliót vigyék vissza a tisztelt urak. Igazán köszönöm a lord úr jóindulatát. Szegény boldogtalan nőm emlékét ne hánytorgassuk tovább. Adják át a tisztelt urak a lord úrnak, kedves apósomnak üdvözletemet.

A két tisztelt úr összenézett. Az ügyvéd úr azonban még kért valamit.

– Lenne kegyes a tisztelt gróf úr az elintézésről fölveendő jegyzőkönyvet aláírni?

– Szívesen.

Még azt is megcselekedte.

Megmaradt szegény főúrnak. De aki igazi úr.

Hanem azért lord Strachan fejéből se verte ki soha senki, hogy a mi földünk mégis sivatagország s itt mégis csak vademberek laknak.

A TORLASZHŐS VÉGE

Jókainak egyik legszebb regénye az, mely e címet viseli: A kőszívű ember fiai. E regénynek egyik legszebb alakja, legtragikusabb hőse: Goldner, a bécsi egyetemi hallgató, a lánglelkű ifjú, a torlaszhős, a szerencsétlen szerelmes, a bécsi forradalom véres, de dicső áldozata.

Az ifjú küzd a nép igaz jogaiért. Küzd a zsarnoki kormány ellen s küzd a felbérelt csőcselék ellen. Lánglelkű szónok és hős katona egyszerre. Az egyik órában fenséges eszmékkel, a másik órában éles szuronnyal veri meg ellenfelét. Teremti és vezeti a forradalmat s meghal eszméiért.

Szeret egy szép hölgyet, kinek arcán angyal-szerelem, szívében pokol lakik. A hölgy kémje a hatalomnak. Odamegy a forradalom lelkesült ifjai közé, csinál nekik kokárdát, házára kitűzi zászlójukat s minden nap ellesi s a hatalomnak besúgja minden titkukat, minden haditervüket.

Goldner védi Bécset Windischgrätz hadserege ellen. A harc utolsó éjjelén sebet kap. Vérző sebére szorítja kezét s megy a sötét éjszakában imádottja ablakához. Imádottja házán még ott leng az ő lobogója s ő bekopogtat az ablakon, hogy hölgye ápolja őt, vagy annak karjai közt lehelje ki lelkét. Az ablak nem nyílik s a kapu is bezárva. Kopogtatására, édes suttogására, fájdalomkiáltásaira nem hallgat senki. Hölgye otthon van, hallja a hős hangját, de nem nyit neki ajtót.

A sebzett hős felnéz az erkélyre, ott lobog az ő zászlója. Egyszerre csak bevonják e zászlót s helyébe kitűzik a hatalomnak és a halálnak jelvényét, a fekete-sárga lobogót, mely ellen küzdött, a melytől kapta a halálos sebet. Az ifjú e látomásra leveszi sebéről odaszorított jobbját s arcát fölemelve a sötét égre, odacsapja véres tenyerét a ház küszöbéhez s aztán arccal a kövezetre hull és meghal.

*

Jókai regényének ez alakja így ér véget. Hősi, szép, de szomorú halál.

Ez a Goldner, ez a bécsi egyetemi ifjú, ez a torlaszhős nem költött alak, nem Jókai fantáziájának szüleménye. A bécsi forradalom napjaiban úgy élt és úgy működött, mint ahogy Jókai leírja. De halála nem akkor és nem úgy következett be, hanem sokkal később, harminchét év múlva s nem Bécsben, hanem Budapesten. S halála sokkal szomorúbb volt és hősiesebb, mintha a csatában kapta volna a sebet.

Én ismertem ezt a Goldnert élte végén, benső barátom volt haláláig s mély fájdalom fog el, ha rágondolok. Életéről és haláláról el kell mondanom egyet és mást.

*

Március 13-án 1848-ban szép napja volt Bécsnek. Még sokkal szebb, mint a mi március 15-iki napunk. Gazdag eseményeiből csak azt mondom el, ami Goldnerre tartozik.

A háromezer egyetemi ifjú ott volt már a rendek palotájának udvarán, körülvéve ezer meg ezer ember által. Montecuccoli gróf, országos marsall kikiáltott egy ablakon, hogy az ifjúságból tizenkét ember menjen be a rendek gyűlése elé s adja elő a nép kívánságát, a rendek nyomatékosan fogják majd azt támogatni a trónus előtt. A tizenkét ifjú bement.

A tanácskozás ott bent sokáig tartott s addig az óriási tömeg ott várt és zúgott az udvaron. E várakozás közben a kapuhoz jön sietve egy kisded termetű, szőke ifjú s feje fölött egy papírt lobogtat a levegőben. Erélyes hangon követeli a tömegtől, hogy őt eresszék be az udvarra a rendek tanácskozó-termének ablakai alá.

A tömeg nagy nehezen beereszti s az ifjú előrefurakodik. Mikor az udvar közepébe ér, éles hangon elkiáltja magát.

– Kossuth beszéde!

S újra lobogtatja feje fölött azt a papirost.

Erre a szóra egy pillanatra elnémul a zaj s az óriási embertömeg csöndes lett, mintha ott sem volna, a másik pillanatban mennydörgő kiáltás hangzik föl minden ember ajakáról: Éljen Kossuth, halljuk Kossuth beszédét!

A palota udvarának közepén volt egy szivárványos kút egy ernyőalakú födél alatt. A födélen meg lehetett állani. Egy óriás erejű tiroli ifjú megkapta a kis szőke ifjút s felhajította a kútfedél tetejére. A kis szőke ifjú itt elmondta, hogy Kossuthnak, a nagy magyar szabadsághősnek lefordította beszédét, melyet az Pozsonyban, március 3-án tartott s melyben Ausztria szabadságát és alkotmányát követeli a hős magyar nemzet nevében.

– Halljuk! Halljuk! volt a néptenger zúgó felelete.

De a szőke ifjú hangja gyenge volt, szemei könnyekkel tele, szíve elfogult. Felugrott hozzá amaz óriási tiroli fiú, kivette kezéből a papirost s hatalmas hangon elkezdte olvasni Kossuth beszédét. A tömeg majd némán, majd egetverő harsogással helyeselte a beszédet.

A teremben tanácskozó rendeket meglepte, megijesztette a tömeg lelkesülése. Megtudták, hogy Kossuth beszéde ragadja magával az egyetemi ifjúságot. A rendek első emeleti ablakából egy császári manifesztumot löktek le a tiroli fiú kezébe azzal, hogy az országos marsall parancsára hagyja félbe Kossuth beszédét, hanem a helyett olvassa fel a császári manifesztumot.

A kis szőke ifjú közbekiáltott:

– Szakítsátok szét azt a manifesztumot!

Szavait harsogó helyeslés kisérte. A manifesztumot összetépték s Kossuth beszédét befejezték. A lelkesedés vihara, mely erre kitört és állandóvá vált, megdöbbenté a rendeket s a rendek ellenmondás nélkül fogadták el az egyetemi ifjúság követelését. E követelés pedig nem volt kicsiny: sajtószabadság, vallásszabadság, tanszabadság, felelős miniszterek, népképviselet, nemzetőrség, német szövetség, alkotmány! – Akkor az istenkáromlás se volt nagyobb, mint e szavakat kiejteni Bécsben, Metternich idejében!

Az a kis szőke ifjú, ki Kossuth beszédével e nagy dolgot cselekedte, volt Goldner, Jókai regényének egyik hőse.

*

Goldner ettől fogva egyik vezére lőn a bécsi aulának, az egyetemi ifjúságnak. Társaival együtt szervezte a nemzetőrséget, csinálta és vezette a bécsi forradalmat s védte Windischgrätz hadserege ellen Bécset és az alkotmányt.

S midőn elveszett mind a kettő, megalkotta a bécsi magyar légiót s eljött hozzánk vérét ontani Magyarországért és a szabadságért. Az 1849-ik év elején érkezett társaival együtt Debrecenbe.

Részt vett a tápióbicskei, isaszegi, nagysarlói csatákban. Budavár ostrománál ott volt az elsők között. Kossuth a hős 47-ik zászlóalj főorvosává nevezte ki. A komáromi július 12-iki ütközetben súlyos sebet kapott. A hadjárat folyamán megtanult magyarul: az elnyomatás gyászos éveiben itt bujdosott nálunk, később nevét magyarositá Bányaira, megnősült, magyar leányt vett el s itt maradt nálunk s lett igaz, jó magyarrá. Mikor a honvédséget szervezték, 1868 után, őt is kinevezték honvéd-törzsorvosnak.

*

Ezelőtt jó csomó évvel meglátogatott engem.

Hatvanéves agg férfiú, de az aggság nem testén, hanem lelkén látszott meg különösen. Lelke meg volt törve. Lázasan fuldokolva, könnyező szemekkel adta elő panaszát.

Egy közös hadseregbeli tiszt bevádolta őt. Oly vádat emelt ellene, mely becsületét, önérzetét, életének minden dicsőségét tette tönkre. A hadbíróság elitélte. Az ítélet nem volt súlyos, de megbélyegző. Arra kért, hogy újítsam meg perét s ekként állítsam vissza becsületét.

– Öreg barátom, mondok én neked valamit. Én is kuruc ellenzéki ember vagyok, nem igen hallgatnak rám a hadbíróságnál. Hanem hát Jókai örök emléket állított a te nevednek egyik legszebb regényében s ő jó ember és nekem is jó barátom. Elviszlek én hozzá. Az ő szavára hallgat nemcsak a miniszter, hanem a királyfi is. Kérjük meg együtt, ő segít rajtad.

Tudtam, hogy a hadbírósággal nehéz boldogulni. Tudtam, hogy a régi honvédeket szívesen látja a hatalom távol a honvédségtől. Ő forradalmár volt, hős volt, régi honvéd volt, öreg volt: sok bűn ez egy ember vállain. Valami más jutott eszembe.

Hevesen tiltakozott.

– Tudom – úgymond – hogy Jókai segítene, de nekem nem a kegyelem kell, hanem a becsület, nem a pártfogás, hanem az igazság.

Megkezdtem ügyének megmozdítását. Meglátogatott gyakrabban.

Egyszer olvastam a lapokban, hogy egy Bányai nevű ifjú a Dunába ugrott, de szerencsésen kimentették. Kérdeztem tőle, hallotta-e a hírt? Arca elborult és szeme könnybe lábadt kérdésemre. Reszkető ajakkal felelé:

– Az én fiam volt. Ha becsületem vissza nem nyerem: fáj, hogy megmentették. Ne viselje nevem tovább senki!

*

Amitől féltem, bekövetkezett. Minden lépésem sikertelen volt s perújítási kérelmem elutasíttatott.

Meglátogatott még egyszer.

– Köszönöm, pajtás – úgymond – minden szívességedet. Utolszor jövök hozzád, s ha még látni akarsz, látogass meg engem. Mert én már csak a temetőbe megyek ki ezentúl.

Vigasztaltam. Minden szavam hiába volt. Kezemet megrázta, megölelt hosszan, s elment tőlem örökre.

Ágynak esett még aznap s többé nem is kelt fel, csak a – temetőben.

Pár hét múlva halotti jelentését küldték el hozzám. Meghalt: mert becsületéről a foltot le nem törölhette.

Pedig én tudom, hogy becsülete oly tiszta, mint a hajnal, s oly fényes, mint a déli nap.

Dicső harcunknak egyik legfönségesebb hősét takarja a hant, mely az ő hamvait takarja.

A CSATKAI SZENT

I.

Csatka kis falu a nagy Bakony-erdőben. Távol esik minden vasúttól és országúttól. A tudománynak, műveltségnek és felvilágosodásnak nem valami virágzó tanyája. Nem magyarok lakják. Őseik valami jámbor, szegény német és tót jövevények lehettek. Csöndes jobbágyok a múltban, csöndes mezei és erdei munkások a jelenben. S jól beszélik a magyar nyelvet. A »minden német« és »minden tót« eszme el nem ér hozzájuk soha. Istenfélő, kegyes és vallásos öregje-apraja. Eljár a búcsúkra hűségesen. Van is benne módja. A mi vármegyénkben ugyan nincs búcsújáró hely, de Bodajk, Kis-Cell és Andocs ott fekszik a vármegye határán. Fejérben, Vasban és Somogyban.

1865-ben furcsa eset kezdődött a csatkai határban.

Van a falun kívül egy magas, kerek domb, valami magaslatnak előfoka. Alatta döcögős, rossz út vezet. De ez az út bevezet a faluba is. S akik kelet felől Cellbe vagy Andocsra s nyugat felől Bodajkra mennek, búcsúsok: ezt az utat el nem kerülhetik. Zöld pázsittal s ritkás erdei fával van a domb benőve.

Volt rajta különösen egy magában álló, szép erdei iharfa.

Az erdei iharnak, ha nincsen gátja, csodálatosan szép a növése. Sűrű ága, sűrű gallya, sűrű sötétzöld levele. Ha esik az eső, meg nem ázik, aki alája menekül. Biztosabb az esernyőnél. Ha pedig valaki a tövéhez áll s fölnéz az égre: nem látja az eget, s nem látja a déli napot se. Lombozata olyan sűrű. Madár ott fészkelhet, rigó ott dalolhat, mókus ott ugrálhat: meg nem látni ott se a fészket, se a rigót, se a mókust. Elbújhat ott a cigánygyerek is biztosan. A sűrű lomb közepén örökös árnyék és homály uralkodik. Ilyen a szépen nőtt erdei iharfa. Azért nevezik az írástudók fekete iharnak is.

Az úton járók nem sokat törődnek vele. Szegény ember nem gyönyörködik a természet szépségein. Ez a gyönyörűség csak úrnak való. A szegény ember nem azt nézi, mit nyújt a természet látnivalót, hanem csak azt nézi, mit nyújt ennivalót. Az iharfa pedig enni valót nem nyújt. A jámbor csatkaiak s a szegény bakonyi emberek miatt az a fekete iharfa ma is ott állhatna a domb oldalán, az úttól alig száz lépésnyire. Talán ott is áll. Harminchat esztendő óta nem jártam arra.

1865-ben egyik őszi napon a járókelők azt veszik észre, hogy a fekete iharfa alatt egy ember térdepel. Keze összetéve, szemei az ég felé, imádkozik csendesen, dicséri az Istent áhítattal.

Egy pillanatra megállnak az emberek. Egyik-másik oda is köszön a térdeplőhöz s azután odább mennek. A térdeplőt nem ismerik. Bizonyosan valami messze tájról való. Talán utas, talán koldus, talán háborodott elme. A járókelők odább mennek dolguk után.

De az imádkozó másnap is ott van és harmadnap is és mindennap. Ott volt éjjel is. Őszi idő változó idő. Hol a nap süt, hol a szél fuj, hol az eső esik. Hűvösre is fordul lassankint az idő. De a térdeplő ember mindig ott van, mindig imádkozik, mindig az égre néz a fekete iharfa sötét lombján keresztül.

Haja hosszú, – szél kuszálja, eső csapdossa. Bajusza csüngő, szakálla kusza. Haja, bajusza, szakálla szép fényes, fekete. Ha felállna: derék, termetes, bátor arcú szép férfiú volna.

Ruhája csodálatos. Két szűrnek a hátuljából áll. Egyiket elől köti, másikat hátul köti. Mintha zsákban volna. Derekán a két szűrdarab fékszárral van összekötve. Mezítelen lábain rongyos papucs. Kalapja is van; – zsíros, foltos, nagy karimás, de ez kócmadzagon lóg a nyakán hátul. Néha a szél mozgatja is.

Mi ez az ember? Mit csinál ott? Miből él? Honnan került ide? Itt nem maradhat örökké. Télen a Bakony rossz házigazda. Se meleg szobája, se meleg étele, se meleg szava. Hó csikorog, szélvész zug, förgeteg szórja a havat, éhes vad üvölt, holló károg: mit csinál majd a télen a térdeplő ember?

Bizonyosan barát. De még se barát. Ha barát volna: koldulna, kéregetne, falubeli emberekkel szót váltana s amit gyűjt, hazavinné.

Bizonyosan zarándok. Most jön a szent földről, pogányok seregéből. De még se zarándok. Ha zarándok volna: botja volna, tarisznyája volna, olvasót árulna, messze útját, sok szenvedését mindenkinek elmondaná. Holott pedig még csak zsebe sincs zsák alakú szűrdaróc ruháján.

Bizonyosan remete. Nem is lehet más, mint remete. Azért dicséri az Istent éjjel-nappal szakadatlan. De aztán adjunk is neki valami ennivalót. Ámbátor a jó Isten gondoskodik róla, hiszen gondoskodik az égi madarakról is s bizonyosan visznek neki édes gyökeret, érett gyümölcsöt, fehér cipót a hollók is: mégis csak jó lesz neki időnként egy karéj kenyeret s egy ital vizet is nyújtani.

Nyújtottak is. A kenyeret letették melléje a fűbe s a vizet apró csuporban. Akadt jó lélek, aki krajcárt is tett le szűrje sarkára, de erre csak a fejét rázta. Neki nem kell a pénz. Minden gonoszságnak pénz a szülőanyja. S aztán ő előtte minden pénz csak hiábavalóság. Mi hasznát vehetné ő a pénznek? Az ő lelke Istenre és szentjeire néz s az örökkévaló boldogságra áhít, nem pedig mulandó földi javakra.

Akadt jámbor öreg asszony, aki oda térdelt melléje a fűbe s vele együtt imádkozott. Órákon át imádkozott s nézte a fa sűrű lombját, noha lombon kívül nem látott a magasban semmit.

De a remetének látni kellett. Néha a repeső lélek világa fénylett ki szemeiből, amint világosan látta a boldogságos Szűz Anya képét ott a lombok sötét árnyékában.

Nyilván észrevette a jámbor öreg asszony, hogy a remetének látása van.

Lehajolt hozzá, megcsókolta a kezét s esengve kérte, mutassa meg a látást neki is.

Megszólalt a térdepelő ember.

– Boldogtalan asszonyi állat, ha volna rá érdemed, te is csak úgy látnád ott fönt a Szűz Anya ragyogását, amint én látom.

Ki volt mondva a nagy szó.

A jámbor öreg asszony elvitte a szót a faluba s hivő lélekkel elmondta úton-útfélen mindenkinek. Egész éjjel nem hunyta le szemeit, imádkozott áhítatosan maga is s másnap tisztult lélekkel megint kiment a térdeplő emberhez, s íme, most már ő is meglátta a látást, a Szűz Anya ragyogása neki is megmutatkozott.

És másnak is. És mindenkinek ettől fogva.

Seregeltek a népek a térdeplő emberhez s a fekete iharfához s a szent érzésekben megittasult lelkek nyilván látták az imádandó Szűz égi arcát. Ki csak szemeit, ki csak hullámos, fénylő haját, ki az egész tündöklő arcát. Olyan is találkozott, aki a szent Szűznek hulló könnyét látta. Az ábránd, a képzelet, a szemnek és a szívnek káprázata, a szent történeteknek még a gyermekkorból visszasugárzó emléke, az erős hit és egymás buzdítása mindenkit érdemessé tett arra, hogy a kegyes látást megláthassa.

Úgy mentek az emberek a fekete iharfához, mint a régi szent búcsújáró helyekre. Sőt még sokkal jobban is. Százan és ezren voltak, akiknek lelke már itt megtisztult annyira, hogy nem látták szükségesnek tovább zarándokolni. Akik Bodajkra, Andocsra, Cellbe indultak el: még azok nagy része is ott töltötte el az áhítat idejét s onnan visszafordult.

A térdepelő embert elnevezték csatkai szentnek. Neve és szent híre elterjedt az egész Bakonyban s a Bakony alján mindenfelé, ahol csak katolikus kegyes lelkek laknak.

Eljött a tél a maga rideg zimankóival. A nép gunyhót emelt a remetének a fa közelében. A remete durva, kérges faágból keresztet állított az iharfa tövéhez. Épen oda, a honnan biztosan lehetett látni a szent képet. Az emberek tolongtak, hogy imádságukat sorban egymásután a kereszt elé térdelve bocsáthassák a magasságba. A csatkai szent tartott rendet közöttük.

Néha a tavaszi és nyári nagy ünnepek időtáján száz kocsi és ezernyi ezer ember lepte el a domb alját és oldalát. Feszületekkel és szent zászlókkal volt tele a domb oldala. Nem a rigók dala, hanem a szent zsolozsmák hangja töltötte meg a levegőeget.

De a kegyes adományok is megtöltötték a térdepelő ember üres tarisznyáját. Nem rázta már a fejét, ha krajcárt látott. A krajcárok után jöttek az apróbb s nagyobb ezüst pénzecskék is. Csakhogy a térdepelő ember arcán, ruháján, életmódján és kegyességén mindez semmit nem változtatott.

II.

A világ azonban kissé mégis változott. A fekete iharfa sötét lombjai közt csakugyan volt szentkép, mely a Szüz Anyát ábrázolta. Nehéz volt ugyan látni, a sűrű falevél nagyon eltakarta, örökösen árnyék borította is, de azért, ha szellő mozgatta a lombokat, a falevél rezgésén át akadt néha nyilás egy-egy pillanatra, ahol a szentképhez az emberek szeme eljuthatott. Megvallották ezt a hitetlen Tamások is, de megvallották volna ezt az aszú lelkű, valóságos pogányok is. Mert ami kétségtelen valóság: azt eltagadni nem lehet.

Honnan származott az a szentkép?

Földön járó parasztésszel úgy gondolják az emberek, hogy az iharfán nem nőhetett, égből nem jött, magától nem támadt, angyalok kezével oda nem juthatott az a szentkép. Azt emberi kéznek kellett a fa sűrű ágai közé fölvinni, ott elhelyezni s madzaggal és szeggel faághoz erősíteni. Ha meg nincs erősítve, leveri a szél.

Volt Veszprém városában egy ügyes, elmés ember. Eredete olasz lehetett. Szapora beszéde, kecske szakálla, piros képe, fekete szeme, bozontos szemöldöke. Nevére már nem is emlékszem biztosan. Ha nem Gyivis volt a neve, akkor bizonyosan másnak hívták. Könyvkötő, szentképárus, keretaranyozó és papucshímző volt egy személyben. Mint utóbb kitűnt, az iharfán levő szentkép vagy ahhoz hasonlatos kép sok esztendő előtt megfordult az ő birtokában. De hetivásáron eladta, valami kegyes öreg asszony megvette. Gyivis most már azt se tudja: mikor adta el, ki vette meg, hová való az az öregasszony? De még arra se tenne hitet, hogy éppen ez a szentkép volt-e valaha az övé?

A térdepelő ember semmiképen el nem ismerte volna, hogy ez a kép az ő tudtával került a fekete iharfa lombjai közé. Rá se lehetett volna fogni, az ő jámbor búcsúsai meg se engedték volna. Hiszen ő egész nap, egész éjjel imádkozott. Az ő lelke folyton az áhítat mélységeiben volt elmerülve, honnan tudhatta volna, hogy az a szentkép mikor, mi módon, kinek kezei által került az iharfa tetejére.

Azonban mi köze ehhez a nemes vármegyének? Ha ott van az a szentkép, hát ott van. Nem árt az ott senkinek. Felszállhat az erdei fára a szarka is, a varjú is, a bagoly is és mindenféle repülő állat: miért ne juthatott volna oda a szentkép is? Hogy pedig ott imádkoznak az emberek: ezen sincs megbotránkozni való. Imádkozni mindenkinek szabad a maga szíve és hitvallása szerint. Jobb ember az, aki imádkozik, semmint az, aki káromkodik. Abban se ütközzék meg senki, hogy imádkozni éppen a fekete iharfához seregelnek az emberek. Jobb volna ugyan, ha istennek házában vagy saját titkos szobájában imádkoznék minden ember, de a kegyes ősi szokás megengedi a másutt való imádkozást is. S miért kellene megbolygatni az ősi szokást? Miért kellene ezzel megzavarni, sőt talán elkeseríteni a jámbor lelkeket? Sokszor a kocsma is messze van s oda is elmennek az emberek s a nemes vármegye erre se szab tilalmat; – annál kevésbé szabhat arra, hogy imádkozni messze ne menjenek.

Így van ez. Nem is lett volna abból a szentképből semmi baj, ha az emberek el nem kezdtek volna lassanként suttogni.

Azt suttogták ugyanis, hogy az a szentkép nem más, mint a bodajki csodatévő szent szűznek képe, aki eddig ott volt a bodajki kegyes barátok templomában, de ezentúl nem lesz ott, mert egyik szép csillagos éjszakán átköltözött a csatkai fekete iharfára s ezentúl ott marad mindörökké.

Balga beszéd.

Hiszen csak meg kell nézni azt a szentképet: ott van az a régi helyén. Ugyanaz a kép, aki eddig volt. Nem mozdította azt meg senki azon a helyen. Aki nem vak, nem világtalan: láthatja mind a két szemével. Aki nem csonka-béna, nem isten nyomorékja, meg is érintheti mind a két kezével.

Csakhogy az emberek lelkét néha megszállja a kételkedés. Mint a köd a völgyet: úgy borítja el néha a homály a lelkeket. A barátok kertésze szóról-szóra ezt mondta a gvárdiánnak:

– Csókolom a kezét szent atyám, aki ide jár búcsúra, az ugyan szentül elhiszi, hogy a mi szentképünk megvan a régi helyén, de aki Csatkára jár az iharfához: az bizony nem mi bennünk hiszen, hanem a csatkai szentképben hiszen s aztán egyéb istentelenséget is csak elhiszen. Mi lesz velünk, ha az emberek odaszoknak?

E fölött már el lehetett gondolkodni.

S ami Bodajkon történt: ugyanaz történt Cellben is, Andocson is. Azok körében, akik oda szoktak búcsúra járni, szintén elterjedt a suttogás. A celli szentkép is elköltözött, az andocsi is elköltözött a csatkai fekete iharfára.

S nyilván megbizonyosodott, hogy alig telt el két vagy harmadfél esztendő: mind a bodajki, mind a celli, mint az andocsi búcsúsok száma fölötte megfogyatkozott. Nem a kegyes áhítat és vallásos érzés elől záródott be az emberek szíve, hanem a csatkai fekete iharfához és térdepelő emberhez siettek seregenként.

János püspök uralkodott akkor Veszprémben. Nagy lélek és nemes szív, mívelt és felvilágosodott elme, nagy tudománnyal, az embernek és a világnak bőséges ismeretével s igazi felebaráti szeretettel. Hű és tökéletes papi fejedelem a maga egyházában. De lelkének szeretete egyaránt kiáradt a többi hitvallás követőire is.

Úgy rémlik előttem, hogy az ő uradalmaihoz tartozott Somogy vármegyében Andocs is s az andocsi királyi haszonvételek az ő jövedelmeit szaporították. Vendéglő, kocsma, italmérés, mészárszék mind az övé volt s bérlők ültek benne; évi bért, tetemes összeget fizettek utána.

Jószágainak egyik kormányzója Szentirmay József volt. Vitéz honvéd egykor, jószívű, nagy elméjű, derék jellemű férfiú; holta napjáig kedves, jó barátom. Egyszer csak levelet kap a somogyi uradalmak tisztségétől, hogy az andocsi bérlők panaszkodnak, nincs jövedelmük, a bért nem fizethetik úgy, mint eddig, mert a búcsújárók elmaradnak, számuk felényire, harmadrésznyire apadt. Valami csatkai remete csábítgatja az embereket magához a Felső-Bakonyban, tegyen a kegyes uraság az ő papi fejedelmi hatalmával valamit, hogy a régi jó rend meg ne bomoljon, sőt a mennyire már megbomlott volna, megint helyreállíttassék.

A kormányzóból hangosan tört ki a vidámság, amikor ezt a levelet elolvasta. Esze ágában sem volt intézkedni. Meg is írta nyomban a tisztségnek, hogy az ő püspökéhez efféle furcsa panaszokkal ne járuljanak; jól tudják, az ő püspöke nem olyan ember, hogy a búcsújárások dolgaiba beavatkozzék azért, hogy az andocsi kocsmárosok egy-két icce borral többet vagy kevesebbet mérhessenek ki. Ha nem bírják a régi bért: fizessenek kevesebbet.

Hetek múlva eladomázta e dolgot ebéd alatt püspökének. János püspök maga is mosolygott rajta s azt felelte kormányzójának, akit igen kedvelt s aki egyébként rokona is volt:

– Jól tetted Józsi, hogy igy intézkedtél. Hanem azért mégis kell tennem valamit. A bodajki és kiscelli zárdákból fájdalmas panasz érkezett hozzám ugyanazon csatkai remete ellen. Még olyan hírt is terjesztenek, hogy a zárdák szentképei is Csatkára származtak át, ilyen babonaságot szó nélkül nem hagyhatunk, átteszem az ügyet a nemes vármegyéhez, intézkedjék ő.

Így történt.

Egyszer csak odaérkezik hozzánk 1867-ben János püspök levele a nagy pöcséttel s abban megkér bennünket, hogy a csatkai remete dolgát vizsgáljuk meg, a jólelkű hivő nép elámításának álljuk útját s a mindenféle babonák terjesztőit intsük meg. Ő is istennek segedelmével s a ráruházott erkölcsi hatalom szelíd eszközeivel segítségünkre siet.

Mit csináljunk?

Arról csakugyan nincs törvény, rendelet, perrendtartás, ügyviteli szabályzat, királyi parancs, megyei szabály, ősi gyakorlat, hogy ily esetben mit csináljunk.

Ha valaki remete akar lenni: dolgába bele nem szólhatunk, elhatározását meg nem másíthatjuk. Alkotmányunkat, szabadságunkat meg nem rongálhatjuk a barátok kedvéért. Ha valaki kapcás, posztónyíró, kefekötő vagy kolompáros akar lenni: teljes joga van hozzá. Ahhoz is joga van tehát, hogy remete legyen. S ha már remete, csak nem tilthatjuk meg, hogy ne imádkozzék. De másnak se tilthatjuk meg, hogy vele együtt ne imádkozzék. Azt pedig épen nem mondhatjuk, hogy ne a fekete iharfa alatt, hanem a szilfa alatt vagy bodzafa alatt imádkozzék. Úgyis annyi az elvetemedett, istentelen, duhaj ember, hogy ha akad valami jámbor lélek, aki egyebet se csinál, csak az istent dicséri, azt inkább meg kell becsülnünk, semmint kiirtanunk.

Úgy ám, de pénzt is gyújt, adományt is fogad el.

Igaz a! Csakhogy senkitől se kér, senkit se zaklat, nem koldul, nem tekereg, csendet nem ront, rendet nem bont, jámbor, mint a kegyes barát, szelíd, mint az öreg pap, semmi vétke, semmi fogyatkozása. Amit a szegény emberek önként adnak neki: azt csak elfogadhatja jó szívvel, köszönettel. Nem szabad az embereket az alamizsnáskodástól elriasztani.

III.

Bizony gondot okozott, mit csináljunk mi a csatkai szenttel, a fekete iharfa szentképeivel s a búcsújáró seregekkel.

Az első alispán Véghely Imre kálvinista volt. Ő csak nevette az egész dolgot. Bele nem avatkozott volna a világért se. Bizonyosan volt benne egy kis káröröm is. Hadd koplaljanak kissé a bodajki, andocsi és celli barátok. Úgyis elhíztak már mód nélkül. Nem árt nekik a böjt, ha időn kívül esik is.

A második alispán Késmárky József volt. Ő már katolikus, neki kellett intézkedni.

Odaadja nekem János püspök levelét.

– Mit csinálnál pajtás ezzel a bolondsággal?

Megyei fiskus voltam, átnéztem a levelet, egyébként is tudtam már az ügyről. Azt kérdeztem:

– Hivatalos véleményt adjak?

– Ne is verset irj ám róla.

Megfordítottam János püspök levelét s a hátára ráírtam a fiskusi javaslatot.

»Intézkedés végett kiadandó a járásbeli fő- és alszolgabíráknak.« Dátum ekkor s ekkor. Aláírás.

Az alispán elnevette magát.

– Nesze nektek fő- és alszolgabírák!

Mást tenni nem lehetett. Minden bölcsesség azt parancsolta, hogy mást ne cselekedjünk.

Miért?

Az ügyet ezzel mi egyelőre elintéztük s János püspököt és a barátokat megnyugtattuk. Nyomban belátták, hogy a nemes vármegye egyebet nem tehetett. A szolgabíró az, aki mindentudó, mindenütt jelen való és mindenható. Papokkal, jegyzőkkel, községi bírákkal, elöljárókkal, pandúrokkal majd elintéznek ők mindent okosan.

De hát miként intéznek el?

Az már az ő dolguk. Háromféle elintézési mód között szabadon választhatnak.

Az egyik mód az, hogy nem csinálnak semmit. A nemes vármegye írását beiktatják valahova, vagy be se iktatják sehova s azután alusznak rajta heteken, hónapokon, esztendőkön keresztül. Az alatt vagy kidől a fekete iharfa, vagy elpusztul valamerre a csatkai szent, vagy a búcsújárók belátják, hogy minden szentkép haza szállt a maga tisztes ősi helyére, vagy a barátok elfelejtik az egészet s János püspököt nem zaklatják panaszukkal. Ez lesz a legjobb megoldás. Nagy bölcsesség vala abban, hogy a tisztviselők ne siessenek a dologgal, semmit idő előtt el ne intézzenek s hacsak a végső szükség nem parancsolja, el se intézzenek semmit. Elforog a világ náluk nélkül is. Sokszor jobban és simábban forog, ha kerekébe bele nem kapaszkodnak.

A második elintézési mód abból áll, hogy valami okossággal és ügyességgel rendbe hozzák a dolgot s a kecske se marad éhen, de azért a káposztáskertben se lesz szemmellátható hiba.

Így is jól lesz.

A harmadik elintézési mód pedig abból áll, hogy sebbel-lobbal beleavatkoznak a dologba és csinálnak valami országos bolondságot.

Így is jól lesz. Mert akkor a nemes vármegye bölcs elmélkedéssel megmondja, hogy az intézkedés kudarcot vallott ugyan, de amiatt nem az ő tisztviselőit terheli a felelősség, hanem a papokat és barátokat, miért nem vezetik a hivő népet okosabban. Mert hogy a nemes vármegye a maga fő- és alszolgabíráit nem hagyja: az már szentírás; – a papoknak és barátoknak pedig úgy se árt semmi.

A Bakonyt négy járásra osztottuk föl s átadtuk egy főbírónak s három szolgabírónak. Nekik kellett a kényes ügyet, valahogy nyélbe ütni.

Fajszi Ányos Tivadar, nagy-alásonyi Barca Gábor és szent-király-szabadjai Rosos Miklós voltak a szolgabírák. Híres, nevezetes régi nemzetségek ivadékai s tisztes férfiak. Hajdenci Hunkár Mihály volt a főszolgabíró, akinek hatalma kiterjedt mind a négy járásra. Nagy vagyonú és nagy tekintélyű férfiú. Édes unokaöccse Hunkár Antalnak, aki csodálatos hősi elszántsággal megállította Győrnél a nagy Napóleon világbíró hadseregét, aki ősz fejjel 1849-ben is végezte a nemzet ügyeit s aki azután idegen országban börtönök mélyén töltött hosszú esztendőket, pedig egykor vére hullásával védelmezte meg királya trónusát. Már ő utána is nagy név szállt a mi főszolgabíránkra, de ő maga is tudott szerezni magának. Később vármegyénk képviselője is lett a felső Bakonyból.

Amint megkapta az alispán levelét, maga köré gyűjtötte Zircen szolgabíró társait s közölte velük a furcsa ügyet.

– No gyerekek, melyikőtöknek lesz kedve beleharapni s a csatkai szentet elkergetni?

Dehogy volt kedve egyiknek se. Majd a manó viaskodik azzal a száz meg ezer búcsújáró kegyes néppel.

– Bizony csak te végezd azt el Miska bátyánk. Ember kell oda és négy ló. Neked legalább megvan a négy lovad is.