A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: The Naked Sun

Spectra Books by Bantam Books, New York, 1991

Fordította: Pétersz Tamás

Copyright © 1957 by Isaac Asimov

All rights throughout the world are reserved to

Asimov Holdings LLC.

Hungarian translation © Pétersz Tamás, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A regény 2015-ben is megjelent kiadónknál azonos címen, de más fordításban.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Kozári Imre

Borítóterv: Szabó Vince

ISBN 978-963-566-481-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.01.

Tartalom

1. A feltett kérdés

2. A viszontlátott barát

3. A megnevezett áldozat

4. A nő távolról

5. Az elmesélt bűntett

6. A megcáfolt elmélet

7. A vonakodó orvos

8. Szembeszállás egy űrlakóval

9. A kiiktatott robot

10. A megismert kultúra

11. A megvizsgált farm

12. Az elvétett cél

13. A kérdőre vont robotmérnök

14. A felfedett indíték

15. A kiszínezett arckép

16. A lehetséges megoldás

17. Az utolsó találkozó

18. A megválaszolt kérdés

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

1.
A feltett kérdés

Elijah Baley makacsul küzdött a rátörő pánik ellen.

Már két hete próbálta a hatalmába keríteni. Sőt, még hosszabb ideje. Azóta, hogy Washingtonba rendelték, és szenvtelen hangon közölték vele, hogy áthelyezik.

Már önmagában az is elég nyugtalanító volt, hogy Washingtonba hívták. Semmiről nem tájékoztatták, egyszerűen idézést kapott, amitől még rosszabb lett a helyzet. A parancshoz ráadásul repülőjegyeket is mellékeltek, ami még tovább rontott a dolgon.

Egyrészt arról volt szó, hogy minden légi utazásra való felszólítás egyértelműen sürgős esetre utalt. Másrészt pedig ott volt a repülés, már maga a puszta gondolata. És mindez csak a nyugtalanság kezdetét jelentette, amit egyelőre könnyen el tudott nyomni.

Lije Baley végül is már négy alkalommal utazott repülőgépen. Egyszer még a kontinenst is átszelte. Míg tehát a légi utazás sohasem kellemes, legalább nem a teljes ismeretlenbe kellett fejest ugrania.

Meg aztán az út New Yorkból Washingtonba csupán egy óra volt. A New York-i repülőtér 2-es felszállópályájáról kellett indulnia, ami a többi hivatalos kifutópályához hasonlóan megfelelően le volt zárva, és csak akkor nyitották meg a zsilipet a külső, védtelen légkör felé, amikor a gép már elérte a megfelelő sebességet. Az érkezésre a washingtoni 5-ös kifutópályán került sor, ahol hasonló védelem működött.

Továbbá Baley tudta azt is, hogy a gépnek nincsenek ablakai. Belül kiváló világítás és finom étel várja, és meglesz minden szükséges kényelmi feltétel. A rádióvezérelt repülés simán megy majd: attól kezdve, hogy a gép a levegőbe emelkedik, az utasok szinte semmilyen mozgást nem fognak érzékelni.

Ezzel nyugtatta magát és a feleségét, Jessie-t, aki viszont még sohasem repült, és ennek megfelelően rettegett az ilyesmitől.

– De nem örülök, hogy repülőgépre szállsz, Lije! – tiltakozott az asszony. – Ez nem természetes. Miért nem mehetsz expresszjárattal?

– Azért, mert úgy tíz órába telne az út. – Baley hosszúkás arcán morcos ráncok jelentek meg. – És mert a New York-i Városi Rendőrség tagjaként követem az elöljáróim parancsait. Legalábbis követnem kell, ha meg akarom tartani a C-6-os besorolásomat.

Ezzel szemben nem volt helye vitának.

Baley tehát felszállt a repülőgépre, és a tekintetét a szemmagasságban elhelyezett berendezésben simán, egyenletes sebességgel futó szalagra szegezte, amelyen hírek, cikkek, vicces sztorik, oktatási anyagok, néha regények sorjáztak. A Város büszke volt erre a szolgáltatásra. Állítólag azt tervezték, hogy mindezt egyszer filmvetítéssel oldják majd meg, hiszen ha az utas szemére vetítőgépet húznak, azzal még hatékonyabban elterelhetik a figyelmét a környezetéről.

Baley tehát a tekeredő szalagon tartotta a szemét, és nemcsak azért, hogy eltöltse valamivel az időt, hanem azért is, mert ezt írták elő az illemszabályok. Rajta kívül még öten ültek a gépen (ezt önkéntelenül is megállapította), és mindegyiküknek joga volt hozzá, hogy zavartalanul megélje és kimutassa a természetéből és a neveltetéséből adódó félelmet vagy nyugtalanságot.

Maga Baley sem vette volna jó néven, ha bárki betolakodik a magánszférájába, amikor ilyen kellemetlen helyzetben van. Nem akarta, hogy idegenek bámulják az ülés kartámaszának görcsös markolásától elfehéredő bütykeit, vagy a nedves foltot, amit a tenyere a kárpiton hagy.

Be vagyok zárva, mondogatta magának. Ez a gép csak egy kis Város. De nem csaphatta be magát. A bal oldalán két-három centiméter vastag acélfal húzódott, érezte a könyökével. Azon túl pedig semmi. Na jó, levegő, de az valójában a semmi volt.

Ezer kilométernyi levegő az egyik irányban, és ugyanennyi a másikban. Lefelé pedig még két vagy három kilométer.

Szinte azt kívánta, bárcsak kiláthatna a gép alján, és megcsodálhatná az alatta elsuhanó eltemetett városok, New York, Philadelphia, Baltimore, Washington tetejét. Elképzelte a sűrű csoportokban álló, alacsony kupolák végtelen sorát, amit sohasem látott, de tudta, hogy ott van. Odalent pedig, egy kilométerrel a felszín alatt és több tucat kilométerre minden irányban, ott húzódtak a Városok.

A Városok végeérhetetlen, emberektől nyüzsgő folyosói; a lakások, a közös konyhák, a gyárak, az expresszjárat vonalai. Minden kényelmes, meleg és barátságos, és magán viseli az ember keze nyomát.

Ő pedig itt ült, elszigetelten a hatalmas, hideg légtérben, bezárva egy kis fémburokba, és a semmiben repült.

A keze remegett. Kényszerítette magát, hogy az előtte kígyózó papírra koncentráljon, és megpróbált olvasni egy kicsit.

A novella, amit olvasott, a Galaxis felfedezéséről szólt, és a hőse egyértelműen földlakó volt.

Baley bosszúsan felmordult, majd rögtön vissza is fojtotta a lélegzetét. Elszégyellte magát, amiért ilyen faragatlanul viselkedett.

De hát ez az egész egyszerűen nevetséges volt. Már-már a gyerekes képzelgés határát súrolta, hogy a földi ember valaha is meghódíthatja a Galaxist. Még hogy galaktikus felfedezés! Az univerzum zárva volt a földlakók előtt. Kisajátították maguknak az űrlakók, akiknek az ősei évszázadokkal korábban szintén földlakók voltak. Ezek az ősök érték el először a Külső Világokat, rájöttek, hogy ott kényelemben élhetnek, a leszármazottaik pedig még vonzóbbá tették az új bolygókat a bevándorlás előtt. Eközben pedig szépen bekerítették és karámba zárták a Földet és földlakó unokatestvéreiket. A folyamatot pedig maga a földi civilizáció teljesítette be azzal, hogy a Városok börtönébe zárta a földlakókat, és a nyílt terektől való félelmükből emelt falat köréjük, amivel még a saját bolygójuk mezőgazdasági területeitől és bányavidékeitől is megfosztotta őket, átengedve azokat a robotoknak.

Szent Jozafát, gondolta keserűen Baley. Ha nem tetszik, hát tegyünk valamit ellene! Ne tündérmesékre pazaroljuk az időnket.

Csakhogy nem volt mit tenni, és ezt ő maga is nagyon jól tudta.

Aztán a gép leszállt, ő és az utastársai pedig szétszóródtak a repülőtéren anélkül, hogy egyetlen pillantást vetettek volna egymásra.

Baley az órájára pillantott, és úgy számolt, van még ideje, hogy felfrissüljön egy kicsit, mielőtt az expresszjárattal elmenne az Igazságügyi Minisztériumhoz. Ennek megörült. Az élet lármája, a körülötte lévő nyüzsgés, a repülőtér hatalmas, boltozatos épülete, amelyből több szinten számtalan városi folyosó nyílt, és minden más, amit látott és hallott, azzal a jóleső érzéssel töltötte el, hogy biztonságos, zárt, védett helyen van a Város keblén, a civilizáció méhében. Minden szorongása azon nyomban elmúlt, és már csak egy zuhany kellett hozzá, hogy teljes legyen a boldogsága.

Átutazói engedélyre volt szüksége ahhoz, hogy használhassa valamelyik közösségi fürdőt, de az utazási parancsa bemutatása minden akadályt elhárított. Csak a pecsételés formaságát kellett elintéznie, és már meg is kapta a magánfülkéhez való kiváltságos jogot (ezen természetesen gondosan feltüntették a dátumot, hogy elejét vegyék a visszaéléseknek), valamint egy darab papírt, amelyen rajta volt, hogyan juthat el a kijelölt helyre.

Baley-t mélységes elégedettség töltötte el, amikor megérezte a talpa alatt a szalag mozgását. Szinte kényeztette a gyorsulás érzése, ahogy egyik szalagról a másikra lépdelve egyre közelebb jutott a gyorsjárathoz. Amikor odaért, könnyed mozdulattal szökkent fel rá, és elfoglalta a helyet, amelyre a beosztása feljogosította.

Csúcsidőn kívül volt, több szabad ülést is látott. Amikor megérkezett a fürdőbe, látta, hogy az sem különösebben zsúfolt. A számára kijelölt kabin is megfelelő állapotban volt, még működő ruhatisztító gép is tartozott hozzá.

Miután jó célra fordította a vízfejadagját, és visszabújt tiszta, illatos ruhájába, úgy érezte, készen áll mindarra, ami az Igazságügyi Minisztériumban vár rá. Ironikus módon még jókedve is volt.

Albert Minnim államtitkár alacsony, köpcös, pirospozsgás arcú, őszülő férfi volt, a teste kikerekedett és elpuhult. A tisztaság és ápoltság légköre áradt belőle, és enyhe hajszeszillat lengte körül. Mindez arról árulkodott, hogy az államtitkárnak, az államapparátus többi magas pozíciót betöltő funkcionáriusához hasonlóan bővebben jut az élet jó dolgaiból, mint az átlagembernek.

Baley hozzá képest soványnak és sápatagnak érezte magát. Hirtelen feszélyezni kezdte nagy keze, mélyen ülő szeme és viharvert külseje.

– Üljön le, Baley – köszöntötte Minnim szívélyesen. – Dohányzik?

– Csak pipázom, uram – felelte Baley.

Azzal elő is vette a pipáját, Minnim pedig visszatolt a dobozába egy félig kihúzott szivart.

Baley rögtön megbánta, hogy így tett. Egy szivar is jobb volt a semminél, és egy kis ajándék sem jött volna rosszul. A C-5-ösből C-6-os kategóriába történő előléptetésével ugyan nagyobb dohányfejadag is járt, de még így sem úszott éppen a pipába valóban.

– Nyugodtan gyújtson rá, ha akar – intett Minnim, és kissé leereszkedő türelemmel megvárta, amíg Baley gondosan kiméri a megfelelő dohánymennyiséget, és megtömi a pipát.

– Nem közölték velem, milyen okból hívtak Washingtonba, uram – mondta Baley, de közben nem vette le a szemét a pipájáról.

– Tudom – bólintott Minnim, és elmosolyodott. – Ezen most rögtön segíthetek. Átmenetileg áthelyezzük.

– New Yorkon kívülre?

– Elég messzire.

Baley felvonta a szemöldökét.

– Mennyire átmenetileg, uram? – kérdezte gondterhelten.

– Azt még nem tudom.

Baley tisztában volt az áthelyezéssel járó előnyökkel és hátrányokkal. Ha ideiglenes engedéllyel tartózkodik egy Városban, amelynek nem a lakója, akkor valószínűleg magasabb színvonalon élhet, mint arra hivatalos státusza egyébként feljogosítaná. Másrészről viszont nagyon csekély volt a valószínűsége annak, hogy Jessie és a fiuk, Bentley is vele tarthat. Természetesen gondoskodnak majd róluk ott, New Yorkban, de Baley megszokta már a családos létet, és nemigen tetszett neki az elválás gondolata.

Az áthelyezés ugyanakkor egy konkrét ügyet vagy feladatkört jelentett, ami jó dolog, valamint a nyomozóktól rendes körülmények között elvártnál nagyobb felelősséget, ami viszont kényelmetlen is lehetett. Baleynek alig néhány hónappal korábban alkalma nyílt megtapasztalni egy New York mellett meggyilkolt űrlakó ügyében folytatott nyomozás felelősségét, és nem repesett az örömtől, hogy ismét olyan vagy ahhoz akár csak távolról hasonlító helyzetbe kerüljön.

– Elárulná, hová kell mennem, és milyen ügyről van szó? Mi ez az egész? – kérdezte.

Ízlelgette az államtitkár „elég messzire” válaszát, és gondolatban fogadásokat kötött saját magával az új munkahelyére vonatkozóan. Ez az „elég messzire” eléggé együttérzően hangzott, és Baley arra gondolt: Kalkutta? Esetleg Sydney?

Aztán észrevette, hogy Minnim mégis kivesz egy szál szivart, és nagy műgonddal rágyújt.

Beléhasított a felismerés: Szent Jozafát! Nehezére esik elmondani. Nem akarja közölni velem.

Minnim kivette a szivart a szájából, egy ideig belebámult a füstbe, majd így szólt:

– Az Igazságügyi Minisztérium átmenetileg a Solariára helyezi magát.

Baley agya lázasan kutatott, hogy becsaphassa magát valamilyen hamis megfeleltetéssel:

Solaria, Ázsia; Solaria, Ausztrália…

Aztán felállt a székből, és fojtott hangon megkérdezte:

– Úgy érti, a Külső Világok egyikére?

Minnim nem nézett a szemébe.

– Így van.

– De hát ez lehetetlen! – tiltakozott Baley. – Soha nem engednének földlakót egy Külső Világra.

– A körülmények átírják a szabályokat, Baley nyomozó. Gyilkosság történt a Solarián.

Baley szája ösztönösen gúnyos mosolyra görbült.

– Az kissé kívül esik a hatáskörünkön, nem?

– Segítséget kértek tőlünk.

– Tőlünk? A Földtől? – Baley-ben zavar és hitetlenség viaskodott egymással. Elképzelhetetlen volt, hogy egy Külső Világ lakói a lenézésen vagy jobb esetben a leereszkedő jótékonykodáson kívül bármi egyéb módon nyilvánuljanak meg a megvetett anyabolygó irányában. Hogy segítségért forduljanak hozzá!

– A Földtől? – ismételte meg a kérdést.

– Valóban szokatlan – ismerte el Minnim –, de ez a helyzet. Azt akarják, hogy egy földi nyomozót állítsunk rá az ügyre. A legmagasabb szintű diplomáciai csatornákon keresztül intézték a dolgot.

Baley visszaült.

– De miért én? Már nem vagyok fiatal. Negyvenhárom éves vagyok. Feleségem és gyerekem van. Nem hagyhatnám el a Földet.

– Nem mi döntöttünk így, nyomozó. Kifejezetten magát kérték: Elijah Baley C-6-os beosztású nyomozót, a New York-i Városi Rendőrség állományából. Tudták, mit akarnak. Biztosan érti, hogy miért.

– Nem vagyok alkalmas rá – makacskodott Baley.

– Szerintük igen. A jelek szerint hallottak róla, hogyan intézte az űrlakógyilkosságot.

– Biztosan összekevertek valamit. Nyilván jobban hangzott, mint amilyen valójában volt.

Minnim vállat vont.

– A lényeg, hogy magát kérték, mi pedig beleegyeztünk, hogy odaküldjük. Meg is történt az átvezénylés, minden papírmunkát elintéztünk, magának pedig mennie kell. A távolléte alatt a felesége és a gyermeke C-7-es szintű ellátást kapnak, mivel a megbízás idején ez lesz az átmeneti besorolása. – Jelentőségteljes szünetet tartott. – Amennyiben kielégítően teljesíti a feladatát, talán véglegesítjük ebben a kategóriában.

Az egész túl gyorsan zajlott. Ez nem lehet. Nem hagyhatja el a Földet. Hát nem értik?

Amikor azonban megszólalt, a hangja olyan nyugodt és közömbös volt, hogy még a saját fülében is természetellenesnek hatott.

– Milyen gyilkosságról van szó? Mik a körülmények? Miért nem tudják ők maguk intézni?

Minnim apró tárgyakat rakosgatott ide-oda az asztalán gondosan ápolt ujjaival. Megrázta a fejét.

– Semmit sem tudok a gyilkosságról. Nem ismerem a körülményeket.

– Akkor ki ismeri őket, uram? Csak nem azt várja tőlem, hogy minden információ nélkül menjek oda. – És megint a kétségbeesett belső hang: Nem hagyhatom el a Földet.

– Senki nem tud róla semmit. Senki itt a Földön. A solariaiak nem közöltek semmit. Ez lesz a dolga. Derítse ki, mi olyan fontos ebben a gyilkosságban, hogy mindenképpen egy földlakónak kell megoldania. Vagyis részben ez lesz a dolga.

Baley eléggé el volt keseredve ahhoz, hogy megkérdezze:

– És mi van, ha visszautasítom?

Persze tudta a választ. Nagyon is tisztában volt vele, mit jelentene számára a lefokozás. És ami még fontosabb, mit jelentene a családjának.

Minnim egy szóval sem említette a lefokozást, csak ennyit mondott halkan:

– Nem utasíthatja vissza, nyomozó. Feladatot kapott, el kell végeznie.

– A Solaria kedvéért? A pokolba velük!

– A mi érdekünkben, Baley, a mi érdekünkben. – Minnim elhallgatott, majd kisvártatva így folytatta: – Jól tudja, milyen helyzetben van a Föld, ha az űrlakókról való kapcsolatról van szó. Felesleges részleteznem.

Baley tudta, mi a helyzet. A Föld minden lakója tudta. Az ötven Külső Világ, amelyeknek a népessége összeadva sem közelítette meg a Földét, legalább százszor akkora katonai potenciállal rendelkezett, mint ők. Gyéren lakott, pozitronvezérelt robotgazdaságra épülő bolygóik egy főre eső energiatermelése több ezerszeresen múlta felül a Földét. És az egy főre jutó energiatermelés határozta meg a katonai potenciált, az életszínvonalat, a boldogságot és minden egyebet.

– Az egyik tényező, ami miatt ebben a helyzetben vagyunk, a tudatlanság. Csak így, egyszerűen a tudatlanság. Az űrlakók mindent tudnak rólunk. Ki tudja, hány küldetést hajtanak végre a Földön. Mi viszont semmit sem tudunk róluk, csak azt, amit ők elmondanak nekünk. Nincs ember a Földön, aki valaha akár csak a lábát betette volna egy Külső Világra. Maga azonban most elmegy oda.

– Nem tudok… – kezdte Baley, de Minnim a szavába vágott.

– Elmegy oda – ismételte meg. Kivételes helyzetben lesz. A solariaiak meghívásával tartózkodik a bolygójukon, és olyan feladatot végez, amit ők adnak magának. Amikor visszatér, a Föld számára hasznos információk birtokában lesz.

Baley komor tekintettel meredt az államtitkárra.

– Úgy érti, kémkedjek a Földnek.

– Szó sincs kémkedésről. Semmi olyasmit nem kell tennie, amire nem kérik meg. Csak tartsa nyitva a szemét és az elméjét. Figyeljen! Ha visszatér, szakértők elemzik és értelmezik majd a megfigyeléseit.

– Jól gondolom, hogy válsághelyzet van, uram?

– Miért gondolja?

– Kockázatos dolog elküldeni egy földlakót a Külső Világokra. Az űrlakók gyűlölnek bennünket. Hiába a legjobb szándék, és hiába a meghívás, azért könnyen csillagközi incidenst okozhatok. Ha akarná, a földi kormány könnyen elkerülhetné, hogy oda kelljen küldenie. Mondhatnák például azt, hogy beteg vagyok. Az űrlakók rettegnek a betegségektől. Ha azt hiszik, beteg vagyok, semmilyen körülmények között nem kérnének belőlem.

– Azt akarja mondani – kérdezte Minnim –, hogy próbálkozzunk meg ezzel a trükkel?

– Nem. Ha a kormánynak nem lenne más motivációja arra, hogy engem odaküldjön, akkor nélkülem is eszükbe jutott volna ez a megoldás, vagy valami még jobb. Ebből tehát az következik, hogy a kémkedés a legfontosabb az egészben. Ha pedig ez a helyzet, akkor ilyen kockázatvállalás mellett biztosan többről van szó, mint hogy tartsam nyitva a szemem.

Baley dühkitörésre számított, és félig-meddig örült is volna neki, hiszen enyhítette volna a feszültséget, Minnim azonban csak fagyosan elmosolyodott, és így felelt:

– Úgy tűnik, képes a felszín alá látni. De nem is vártam ennél kevesebbet.

Az államtitkár közelebb hajolt Baley-hez az asztala fölött.

– Elmondok magának bizonyos információkat, amelyekről senkivel, még más kormánytisztviselőkkel sem beszélhet. A társadalomtudósaink folyamatosan elemzik a jelenlegi galaktikus helyzetet. Ötven gyéren lakott, robotizált, erős Külső Világ, amelyek lakói egészségesek és hosszú ideig élnek. Mi ezzel szemben túlnépesedünk, technológiai értelemben fejletlenek vagyunk, rövid ideig élünk és az alávetettjeik vagyunk. A helyzet ingatag.

– Hosszú távon minden az.

– Ez viszont rövid távon is. Legfeljebb száz évünk van. A mi életünkben fennmaradhat ez az állapot, de gondolnunk kell a gyerekeinkre is. Előbb-utóbb túl nagy veszélyt jelentünk majd a Külső Világokra ahhoz, hogy életben hagyhassanak bennünket. Nyolcmilliárd ember él a Földön, és mind gyűlölik az űrlakókat.

– Az űrlakók kizárnak bennünket a Galaxisból, lefölözik a kereskedelmünk hasznát, diktálnak a kormányunknak és megvetéssel kezelnek bennünket. Mégis mit várnak? Hálát?

– Ebben igaza van, de a séma adott. Lázadunk, leverik, lázadunk, leverik, és a Föld egy évszázadon belül gyakorlatilag megszűnik mint lakott bolygó. A tudósok legalábbis ezt mondják.

Baley kényelmetlenül fészkelődött a székében. Nem volt szokás megkérdőjelezni a társadalomtudósok és a számítógépeik eredményeit.

– De ha ez a helyzet, akkor mit vár tőlem?

– Szállítson nekünk információkat. A szociológiai előrejelzések legnagyobb fogyatékossága az, hogy nincsenek adataink az űrlakókról. Az ideküldött kevés űrlakó alapján vagyunk kénytelenek következtetni. Arra kell hagyatkoznunk, amit ők hajlandók elárulni magukról, tehát az erősségeiket, és csakis az erősségeiket ismerjük. A fenébe is, ott vannak a robotjaik, a kevés lakosuk meg a hosszú életük! De ne lennének gyenge pontjaik? Van olyan tényező, vagy tényezők, amelyek, ha ismernénk őket, átírnák a pusztulás elkerülhetetlenségének tudományos képletét? Valami, ami alapján cselekedhetnénk, és javíthatnánk a Föld túlélésének esélyeit.

– Nem lenne jobb, ha inkább egy társadalomtudóst küldenének, uram?

Minnim megrázta a fejét.

– Ha azt küldenénk oda, akit akarunk, már tíz évvel ezelőtt megtettük volna, amikor először levonták ezeket a következtetéseket. Ez az első alkalom, hogy odamegy valaki, és ők egy nyomozót kérnek, ami megfelel nekünk. A nyomozók is társadalomtudósok; józan gondolkodású, gyakorlatias társadalomtudósnak kell lenniük, különben nem tudnák jól elvégezni a munkájukat. A maga múltja azt bizonyítja, hogy jó nyomozó.

– Köszönöm, uram – felelte Baley gépiesen. – És ha bajba kerülök?

Minnim vállat vont.

– Ez a kockázat a rendőri munkával jár. – Egy legyintéssel elintézte a dolgot, majd hozzátette: – Mindenesetre oda kell mennie. Már kijelölték az indulás időpontját, és várja a hajója.

– Vár? Mikor kell elindulnom?

– Két nap múlva.

– Akkor vissza kell mennem New Yorkba. A feleségem…

– Majd mi tájékoztatjuk a feleségét. Nem tudhat meg semmit a feladatáról. Közölni fogjuk vele, hogy ne számítson hírekre magáról.

– De hát ez embertelen! Muszáj beszélnem vele. Lehet, hogy soha többé nem látom!

– Amit most mondok, talán még embertelenebbül hangzik majd, de nem igaz-e, hogy nincs olyan nap, amikor úgy indulna munkába, hogy talán sohasem látja viszont a családját? Baley nyomozó, mindannyiunknak teljesítenünk kell a kötelességünket.

Baley pipája már vagy negyedórája kialudt, de észre sem vette.

Senkinek nem volt további mondanivalója számára, és senki sem tudott semmit a gyilkosságról. Az összes hivatalnok csak továbblökdöste, míg végül ott állt az űrhajó tövében, és még mindig nem hitte el az egészet.

Olyan volt, mint egy ég felé irányzott, hatalmas ágyú, és Baley időnként görcsösen összerándult a csípős, szabad levegőtől. Lassan leszállt az éjszaka (ezért igencsak hálás volt), mintha az őt körülvevő fekete falak fekete mennyezetbe olvadtak volna össze a feje fölött. Az ég felhős volt, és bár többször is járt már planetáriumban, váratlanul érte, amikor a felhők közötti résben hirtelen felbukkant egy fényes csillag.

Kicsiny szikra a távolban. Kíváncsian, szinte félelem nélkül figyelte. Közelinek, egészen jelentéktelennek látszott, pedig az ilyenek körül keringtek azok a bolygók, amelyek lakói a Galaxis urainak mondhatták magukat. A Nap is ezek közé tartozik, gondolta, csak most sokkal közelebb van, és éppen a Föld túlsó oldalán ragyog.

Hirtelen megjelent a lelki szemei előtt szülőbolygója képe, mint vékony pára- és gázburokkal övezett kőgolyó, amit minden oldalról üresség vesz körül. A külső kéregbe éppen csak leásott Városok bizonytalanul egyensúlyoznak a kő és a levegő határán. A gondolattól végigfutott a hátán a hideg.

A hajó természetesen űrlakójármű volt, hiszen a teljes csillagközi kereskedelmet ők tartották a kezükben. Itt, a Városon kívül már egyedül volt. Addig mosdatták, súrolták és sterilizálták, amíg az űrlakó-követelmények szerint elég biztonságosnak nem nyilvánították ahhoz, hogy felszállhasson a hajóra. Ám még így is csak egy robotot küldtek a fogadására, hiszen több száz olyan betegség kórokozóit hozhatta magával a zsúfolt városból, amelyekkel szemben az ő szervezete ellenálló volt, az üvegházban nemesített űrlakóké viszont nem.

Az éjszaka sötétjében csak bizonytalanul tudta kivenni a robot körvonalait, de a tompán, vörösen izzó szempárt jól látta.

– Elijah Baley nyomozó?

– Így van – felelte Baley csípősen, és érezte, hogy a finom szőrszálak kissé felborzolódnak a tarkóján. Földlakóként mindig libabőrös lett dühében, ha azt látta, hogy robot látja el egy ember feladatát. Persze ott volt R. Daneel Olivaw, akivel együttműködött az űrlakógyilkosság ügyében, de az más lapra tartozott. Daneel olyan…

– Kövessen, kérem! – mondta a robot, és hirtelen fehér fény világította meg az űrhajóhoz vezető utat.

Baley elindult a robot nyomában. Felmászott a létrán a hajó belsejébe, végigment néhány folyosón, majd belépett egy szobába.

– Ez lesz az ön kabinja, Baley nyomozó – közölte a robot. – Megkérjük, hogy az utazás teljes időtartama alatt tartózkodjék odabent.

Persze, gondolta Baley, zárjatok be. Szigeteljetek el. Legyetek biztonságban tőlem.

A folyosók, amelyeken idáig jutott, mind üresek voltak. A robotok valószínűleg éppen fertőtlenítették őket. Az őt kísérő robotnak is minden bizonnyal át kell majd mennie egy baktériummentesítő kapun, miután távozott.

– Van folyó víz és szennyvízelvezetés. Élelemmel is ellátják majd. Lesz nézni- és olvasnivalója. A hajóablakokat erről a panelről irányíthatja. Most csukva vannak, de ha látni óhajtja a világűrt…

– Jól van, fiam, jól van! – vágta rá Baley ijedten. – Csak hagyd csukva őket!

A földlakók szokásához híven „fiamnak” szólította a robotot, az azonban semmi jelét nem adta, hogy zokon vette volna. Persze nem is tehetett volna ilyesmit, a reakcióit ugyanis a robotika törvényei szabályozták és korlátozták.

A robot előredöntötte méretes fémtestét, ami a tiszteletteljes meghajlás paródiájának hatott, majd távozott.

Baley egyedül maradt a kabinban, és végre alkalma nyílt körülnézni. Legalább a repülőgépnél jobb helyre került. Azt látta az elejétől a végéig. Látta a korlátait. Az űrhajó viszont hatalmas volt, több szinttel, folyosókkal, kabinokkal. Kis, zárt Várost alkotott. Baley szinte úgy érezte, szabadon lélegzik.

Aztán fények villantak, a hangosbemondón keresztül fémes robothang szólalt meg, és részletes utasításokat adott neki arra vonatkozóan, hogyan védekezhet a felszálláskor jelentkező gyorsulás kellemetlen hatásai ellen.

A nehézségi erő hátrafelé nyomta és nekipréselte a tompításul szolgáló, rugalmas hevederekkel ellátott hidraulikus rendszernek. Valahonnét a távolból felhangzott a proton-mikroreaktor által izzásig hevített sugárhajtóművek dübörgése. Éles, sziszegő hangot hallott, mintha széthasadt volna a légkör szövete. A hang egyre gyengébb és magasabb lett, majd úgy egy óra múlva teljesen elhalt.

Kiléptek az űrbe.

Mintha minden érzéke egyszerre eltompult volna, mintha semmi sem lett volna valódi körülötte. Emlékeztetni próbálta magát, hogy minden egyes másodperccel több ezer kilométerrel távolabb kerül a Városoktól és Jessie-től, de az információ nem jutott el az agyáig.

A második napon (vagy a harmadikon? – az evés és az alvás ritmusán kívül semmi másból nem következtethetett az idő múlására) egy pillanatra furcsa érzés fogta el, mintha kifordították volna a testét. Az egész nem tartott tovább egy másodpercnél, és tudta, hogy most történt meg az ugrás. Ezzel a hipertérben végrehajtott különös, józan ésszel felfoghatatlan, szinte misztikus manőverrel az űrhajó minden utasával és rakományával együtt a világűr egyik pontjáról egy másik, onnét fényévekre lévő pontjára került át. Bizonyos idő elteltével újabb ugrás, majd egy idő múlva még egy.

Baley arra gondolt, hogy most már fényévekre, több tucat, több száz, több ezer fényévre jár az otthonától.

Nem tudta, milyen messze. A földiek közül még csak azt sem tudta senki, hol is van pontosan a Solaria. Erre fogadni mert volna. Tudatlanok voltak mind, egytől egyig.

Rettenetesen egyedül érezte magát.

Aztán úgy érezte, az űrhajó lassulni kezd, és megint megjelent a robot. Komor, vörösen izzó szeme végigfutott Baley hevederein. Ügyes mozdulattal megszorított egy szárnyas csavart, majd villámgyorsan ellenőrizte a hidraulikus rendszer beállításait.

– Három óra múlva leszállunk – tájékoztatta. – Arra kérem, maradjon ebben a helyiségben. Jön majd egy ember, hogy kikísérje és elvezesse a szállására.

– Várj! – szólt utána Baley feszülten. Az ülésbe szíjazva tehetetlennek érezte magát. – Milyen napszak lesz, amikor leszállunk?

– Galaktikus standard idő szerint – vágta rá a robot – pontosan…

– A helyi idő érdekel, fiam, a helyi idő! Szent Jozafát!

A robot ugyanolyan szenvtelen hangon folytatta:

– A Solarián egy nap huszonnyolc egész harmincöt század standard óra hosszúságú. A solariai óra tíz tizedből áll, amelyek száz századra oszlanak. A repülőtéren, ahová menetrend szerint érkezünk, a nap az ötödik tized huszadik századában jár majd.

Baley szívből gyűlölte ezt a robotot. Gyűlölte az értetlenségéért, hogy nem képes felfogni, mit akar; gyűlölte, amiért kénytelen direkt módon feltenni a kérdést, leleplezve ezzel a tudatlanságát.

De kénytelen volt.

– Nappal lesz? – kérdezte határozottan.

És a robot végre válaszolt.

– Igen, uram.

Majd faképnél hagyta.

Nappal lesz! Fényes nappal kell kilépnie egy idegen bolygó védtelen felszínére!

Nem igazán tudta, milyen is lesz. A Város bizonyos pontjairól néha rövid időre látta már a Föld felszínét, sőt néhány percet el is töltött odakint. De minden alkalommal falak vették körül, vagy legalábbis voltak falak a közelben. A biztonság mindig karnyújtásnyira volt.

Most vajon hol lesz a biztonság? Még csak a sötétség hamis biztonságára sem számíthatott.

És mivel nem akart gyengének látszani az űrlakók előtt – átkozott legyen, ha kimutatja a félelmét –, nekifeszítette a testét a lassulástól védő hevedereknek, lehunyta a szemét, és makacsul küzdött a pánik ellen.

2.
A viszontlátott barát

Baley vesztésre állt a küzdelemben. Az észérvek önmagukban nem voltak elegendőek.

Újra és újra elismételte magában: Vannak emberek, akik egész életüket odakint töltik. Ma már az űrlakók is így élnek. A múltban az őseink is így éltek a Földön. A falak hiánya valójában nem veszélyes. Csak az agyam mond mást, és az agyam téved.

Ám ez sem segített. Valamilyen, az értelmén kívül és azon felül álló dolog szünet nélkül falakért kiáltozott, és nem kért a nyílt terekből.

Ahogy múlt az idő, egyre inkább úgy érezte, hogy nem lesz képes rá. Végül szánalmasan, reszketve keres majd fedezéket. Az űrlakó, akit a fogadására küldenek (és akinek természetesen szűrő lesz az orrában, hogy megvédje a kórokozóktól, és kesztyű a kezén, hogy ne kelljen megérintenie őt), még arra sem méltatja majd, hogy megvesse. Egyszerűen csak undort fog érezni.

Baley elkeseredetten igyekezett tartani magát.

Amikor a hajó megállt, a védőheveder önműködően kinyitott, a hidraulikus rendszer pedig visszahúzódott a falba, Baley az ülésben maradt. Félt, de eltökélte, hogy nem mutatja ki.

Amikor a kabinjába vezető ajtó halkan kinyílt, elfordította a tekintetét. A szeme sarkából azonban egy pillanatra így is észrevette, hogy magas, bronzbarna hajú alak lép be; nyilván egy űrlakó, a Föld büszke leszármazottja, aki megtagadta az örökségét.

Az űrlakó megszólalt:

– Elijah társam!

Baley a hang irányába kapta a fejét. A szeme elkerekedett, és szinte önkéntelenül felállt.

A belépő arcára meredt. Széles, magas arccsontok, a teljes nyugalom kifejezése, tökéletesen szimmetrikus test, mindenekelőtt pedig a higgadt, érzelem nélküli kék szemek.

– D…daneel!

– Jólesik, hogy emlékszik rám, Elijah társam – közölte az űrlakó.

– Hogy emlékszem-e! – Baley mélységes megkönnyebbülést érzett. Az előtte álló teremtmény egy kicsit a Földhöz tartozott, a barátja, a vigasza és a megmentője volt. Szinte leküzdhetetlen késztetést érzett, hogy odarohanjon hozzá, és megölelje, magához szorítsa, hangosan kacagjon, megveregesse a hátát, és úgy viselkedjen, mint a régi barátok, akik hosszú távollét után ismét találkoznak.

De nem tette. Képtelen volt rá. Csak előrelépett, kezet nyújtott neki, és így szólt hozzá:

– Nehezen felejthetnélek el, Daneel.

– Ez kellemes érzés – mondta Daneel, és komolyan bólintott. – Mint azzal ön is tökéletesen tisztában van, amíg működőképes vagyok, addig számomra is lehetetlen elfelejteni önt. Jó, hogy újra látom.

Daneel megfogta Baley kinyújtott kezét, és nyugodt határozottsággal megszorította. Az ujjai egy pillanatra kényelmes, de nem fájdalmas nyomást fejtettek ki az övére, majd elengedték.

Baley őszintén remélte, hogy a teremtmény kifejezéstelen tekintete nem tud az elméje mélyére hatolni, és nem érzékeli azt a heves pillanatot, ami elmúlt ugyan, de még nem csillapodott le teljesen. A pillanatot, amikor Baley igazi barátságot, sőt majdhogynem szeretetet érzett iránta.

Hiszen nem szerethette barátként ezt a Daneel Olivaw-t, aki nem is ember volt, csak robot.

Az olyannyira emberi külsejű robot így folytatta:

– Kérelmeztem, hogy robot vezette földi szállító járművet csatlakoztassanak az űrhajóhoz.

– Levegőcsővel? – kérdezte Baley meglepetten.

– Igen. Ez bevett megoldás, gyakran alkalmazzák az űrben, hogy embereket és rakományt juttassanak át az egyik hajóról a másikra anélkül, hogy különleges felszerelésre lenne szükség a vákuum miatt. Úgy látom, az ön számára nem ismerős ez az eljárás.

– Nem – ismerte el Baley –, de nagyjából el tudom képzelni.

– Természetesen felettébb bonyolult ilyen eszközzel összekapcsolni egy űrhajót és egy földi járművet, de ragaszkodtam hozzá, hogy megoldják. Szerencsére a küldetés, amiben közösen veszünk részt, igen magas prioritást élvez, így az akadályok gyorsan elhárulnak.

– Ezek szerint téged is kirendeltek a gyilkossági ügyhöz?

– Nem tájékoztatták erről? Sajnálom, hogy nem rögtön ezzel kezdtem. – A robot hibátlan arcán természetesen nyoma sem volt semmiféle megbánásnak. – Dr. Han Fastolfe vetette fel, hogy ön megfelelő személy lenne a nyomozás lefolytatására. Vele találkozott a Földön előző közös munkánk ideje alatt, remélem, emlékszik rá. Feltételül szabta, hogy ismét engem jelöljenek ki ön mellé.

Baley kényszeredetten elmosolyodott. Dr. Fastolfe aurorai volt, az Aurora pedig a Külső Világok legerősebb bolygójának számított. A jelek szerint tehát egy aurorai tanácsának komoly súlya volt.

– Egy bevált csapatot nem jó megbontani, igaz? – jegyezte meg Baley. A Daneel felbukkanása miatt érzett öröme már halványulóban volt, és a mellkasába lassan visszatért a szorító érzés.

– Nem tudom, pontosan ez a gondolat vezérelte-e a tettét, Elijah társam. A nekem adott utasításai alapján úgy vélem, olyasvalakit akart kirendelni ön mellé, aki rendelkezik bizonyos ismeretekkel az ön világáról, és tisztában van az ön sajátosságaival.

– A sajátosságaimmal! – Baley sértődötten összevonta a szemöldökét. Nem volt ínyére, ha ezt a kifejezést használták vele kapcsolatban.

– Például hogy meg tudjam szervezni a levegőcsövet. Tisztában vagyok vele, hogy a földi Városokban való nevelkedése miatt irtózik a nyitott terektől.

Talán azért, mert „sajátosnak” nevezték, és mert úgy érezte, vagy ellentámadásba lendül, vagy kínos helyzetbe kerül egy gép előtt, Baley hirtelen témát váltott. De az is lehet, hogy egy élet szakmai tapasztalatával a háta mögött képtelen volt békén hagyni egy logikai ellentmondást.

– Volt itt egy robot a fedélzeten, akinek az volt a dolga, hogy gondoskodjon rólam. Egy robot – itt a hangjába némi rosszindulat vegyült –, ami úgy néz ki, mint egy robot. Ismered?

– Beszéltem vele, mielőtt a fedélzetre léptem volna.

– Mi a megjelölése? Hogyan léphetek kapcsolatba vele?

– RX-2475. A Solarián megszokott, hogy a robotokra csak sorozatszámmal hivatkoznak. – Daneel nyugodt tekintete végigpásztázta az ajtó mellett lévő vezérlőpanelt. – Ezzel a gombbal jelezhet neki.

Baley maga is a panelre pillantott. A gombon, amelyre Daneel mutatott, az RX felirat szerepelt, és a jelölést most már nem találta rejtélyesnek.

Ráhelyezte az ujját, és a robot, ami úgy nézett ki, mint egy robot, egy percen belül belépett.

– Te RX-2475 vagy – közölte Baley.

– Igen, uram.

– Korábban azt mondtad, jön majd valaki, hogy lekísérjen a hajóról. Rá gondoltál? – Baley Daneelre mutatott.

A két robot tekintete találkozott.

– Az iratai szerint ő az, akinek fogadnia kell önt – felelte RX-2475.

– Mondtak róla előre bármit, ami a papírjaiból nem derül ki? Leírták neked?

– Nem, uram. De megadták a nevét.

– Kitől kaptad ezeket az információkat?

– A hajó kapitányától, uram.

– Aki solariai?

– Igen, uram.

Baley megnedvesítette a szája szélét. A következő kérdés döntő lesz.

– Mit mondtak, mi lesz a neve annak, akit vársz?

– Daneel Olivaw, uram – válaszolta RX-2475.

– Jó fiú! Most elmehetsz.

RX-2475 bemutatta a már ismert robotmeghajlást, majd feszes hátraarcot csinált, és távozott.

Baley a társához fordult, és eltűnődve így szólt hozzá:

– Nem mondod el nekem a teljes igazságot, Daneel.

– Milyen értelemben, Elijah társam? – kérdezte Daneel.

– Miközben az előbb veled beszélgettem, eszembe jutott egy furcsa dolog. Amikor RX-2475 tájékoztatott, hogy kíséretet kapok, azt mondta, egy ember jön majd értem. Erre határozottan emlékszem.

Daneel hallgatott.

– Azt hittem, a robot tévedett – folytatta Baley. – Az is eszembe jutott, hogy először talán valóban egy embert jelöltek ki erre a feladatra, és később helyettesítették veled, RX-2475-nek pedig nem szóltak a változtatásról. De magad is hallhattad, amikor ellenőriztem ezt. Ismertették vele az irataidat, és megadták neki a nevedet. De mégsem igazán, ugye?

– Valóban nem a teljes nevemet adták meg neki – ismerte el Daneel.

– A neved ugyebár nem Daneel Olivaw, hanem R. Daneel Olivaw. Vagyis a teljes neved Robot Daneel Olivaw.

– Tökéletesen igaza van, Elijah társam.

– Amiből az következik, hogy RX-2475-öt nem tájékoztatták arról, hogy robot vagy. Meghagyták abban a hiszemben, hogy egy ember érkezik. A te emberi külsőddel el is lehet játszani egy ilyen komédiát.

– Semmit sem tudok felhozni az érvelése ellen.

– Akkor folytassuk. – Baley érezte, hogy kezd elhatalmasodni rajta valamiféle ádáz gyönyörűség. Nyomon volt. Valószínűleg semmi különösről nem volt szó, de az ilyen következtetésekben nagyon jó volt. Olyan jó, hogy a Galaxis túlsó végéről is őt hívták. – Miért akarna bárki is átverni egy szerencsétlen robotot? Hiszen neki mindegy, hogy ember vagy-e vagy robot. Így is, úgy is a parancsait teljesíti. Logikusan adódik tehát egy olyan következtetés, mely szerint a solariai kapitány, aki tájékoztatta a robotot, és a solariai hatóságok, akik tájékoztatták a kapitányt, maguk sem tudták, hogy robot vagy. Mint mondtam, ez egy logikus következtetés, de talán nem az egyetlen. Igaz ez?

– Úgy vélem, igaz.

– Jól van. Jó próbálkozás volt. Na de miért? Amikor dr. Han Fastolfe téged ajánl társamul, meghagyja a solariaiakat abban a hitben, hogy ember vagy. Nem veszélyes ez? Ha a solariaiak rájönnek, dühösek lehetnek. Miért tett ilyet?

– Nekem a következőképpen magyarázták el, Elijah társam – felelte a humanoid robot. – Ha ön egy külső világbeli emberrel dolgozna együtt, az a solariaiak szemében növelné a tekintélyét. Ha viszont robottal dolgozik együtt, ez a tekintély csökken. Mivel én ismerem az ön hátterét, és könnyen tudok együtt dolgozni önnel, logikusnak tűnt hagyni, hogy a solariaiak emberként fogadjanak el engem. Anélkül, hogy megvezettük volna őket, és kifejezetten állítottuk volna nekik, hogy az vagyok.

Baley nem hitt a fülének. Ez az okfejtés egy földlakó érzéseinek olyan mértékű figyelembevételére utalt, ami nem vallott egy űrlakóra, még egy olyan felvilágosult űrlakóra sem, mint Fastolfe.

Végiggondolt egy alternatív megoldást is, és így folytatta:

– A solariaiak híresek a Külső Világok körében a robotgyártásról?

– Örömmel tölt el – válaszolta Daneel –, hogy tájékoztatást kapott a Solaria gazdasági életéről.

– Egy szót sem mondtak – rázta meg a fejét Baley. – Nagyjából sejtem, hogy kell helyesen leírni azt, hogy Solaria, de itt véget ér a tudásom.

– Akkor nem értem, Elijah társam, mi késztette rá, hogy feltegye ezt a kérdést, de igencsak lényegre törő volt. Telibe találta a célt. Az adatbázisom szerint az ötven Külső Világ közül a Solaria messze élen jár az általa gyártott robotmodellek változatosságának és kiválóságának tekintetében. Minden Külső Világra exportálnak specializált modelleket.

Baley komor elégedettséggel bólintott. Daneel gondolatmenetét természetesen nem vezérelték olyan ösztönös mentális ugrások, amelyek az emberi gyengeségeket használták kiindulópontként. És Baley annak sem érezte szükségét, hogy elmagyarázza az okfejtése mögött rejlő logikát. Ha a solariaiak akkora szakértőnek számítanak a robotika területén, akkor dr. Han Fastolfe-ot és a munkatársait akár tisztán személyes és nagyon is emberi motivációk is késztethették arra, hogy bemutassák saját csúcsmodelljüket. Talán az egésznek nem is volt semmi köze az ő biztonságához vagy érzéseihez.

Csupán szakmai felsőbbségüket akarták bizonyítani azzal, hogy bolonddá teszik a szakértő solariaiakat, és elhitetik velük egy aurorai gyártású robotról, hogy ugyanolyan ember, mint ők maguk.

Baley ettől sokkal jobban érezte magát. Furcsának találta, hogy bármennyit gondolkodott, bármennyi szellemi erőt mozgósított is, képtelen volt legyűrni a pánikot, saját öntelt hiúsága viszont egyetlen pillanat alatt megoldotta a feladatot.

Persze az űrlakók önteltségének felismerése is sokat segített.

Szent Jozafát, gondolta, mindannyian emberek vagyunk. Még az űrlakók is.

Hangosan azonban ezt kérdezte, szinte nyeglén:

– Mennyit kell várnunk arra a földjáróra? Készen állok.

A levegőcsövön látszott, hogy nem ilyen használatra tervezték. Baley és a humanoid robot is felegyenesedve léptek ki az űrhajóból, és elindultak a rugalmas, hálószerű anyagon, ami besüppedt és ide-oda himbálózott a súlyuk alatt. (Baley lelki szemei előtt felsejlett, ahogy az űrben az egyik hajóról a másikra átszálló űrhajósoknak a súlytalanság miatt elég egyszer elrugaszkodniuk az elején, és utána könnyedén szökdécselhetnek végig a csövön.)

A cső a túlsó vége felé kényelmetlenül összeszűkült, és a hálószerű anyag felgyűrődött, mintha egy hatalmas kéz nyomta volna össze. Daneel, akinél a lámpa volt, négykézlábra ereszkedett, Baley pedig követte a példáját. Az utolsó hat-hét métert így tették meg, majd végre bejutottak egy zárt térbe, ami nyilvánvalóan egy földjáró volt.

Daneel gondosan becsukta mögöttük a tolóajtót, amelyen át bemásztak. Hangos csattanás hallatszott, amit talán a levegőcső leválasztása keltett.

Baley kíváncsian körülnézett. A földjáróban nem volt semmi különösebben egzotikus. Két ülés helyezkedett el egymással párhuzamosan, mindkettőn három ember fért el. Mindkét ülés mindkét végén ajtók nyíltak. A sima részek, amelyek normális körülmények között ablakok lehettek, most feketék és átlátszatlanok voltak, minden bizonnyal a megfelelő polarizáltság miatt. Baley előtt ez sem volt ismeretlen.

A jármű utasterét két, a mennyezeten elhelyezett kerek, sárga fényforrás világította meg, és Baley számára lényegében csak a közvetlenül az első ülés előtt lévő válaszfalba beépített adó-vevő készülék tűnt furcsának. És persze az, hogy nyoma sem volt műszereknek.

– Gondolom, a vezető a válaszfal túloldalán ül – jegyezte meg Baley.

– Pontosan így van, Elijah társam – felelte Daneel. – És a következőképpen adhatunk neki utasításokat. – Azzal kissé előrehajolt, és átállított egy kapcsolót, amitől villódzni kezdett egy vörös lámpa. Halkan beleszólt a készülékbe: – Elindulhatsz. Készen vagyunk.

Halk zümmögés hallatszott, de szinte rögtön el is halt, majd nagyon enyhén és nagyon rövid időre nekinyomódtak az ülés támlájának. Aztán semmi.

– Megyünk? – kérdezte Baley meglepetten.

– Igen – válaszolta Daneel. – A jármű nem kerekeken közlekedik, hanem diamágneses erőtér segítségével siklik. A gyorsulást és a lassulást leszámítva semmit sem fog érezni.

– És mi van a kanyarokkal?

– A jármű automatikusan bedől, hogy ellensúlyozza őket. Felfelé vagy lefelé haladva pedig megtartja vízszintes helyzetét.

– Biztosan bonyolult irányítani – jegyezte meg Baley szárazon.

– A jármű vezetője robot.

– Hmm. – Baley most már nagyjából mindent tudott a földjáróról, ami érdekelhette. – Mennyi idő, mire oda