Hollynak,
akiért gondolkodás nélkül hantolnék el holttestet

Prológus

– Kérlek, segíts, kérlek, segíts! – nyögöm a telefonba.

– Mi történt?

Testvérem hangjából pánik hallatszik, általában visszafogottnak mondható hangszínébe most riadalom vegyül.

– Mi történt?

A második kérdéséből pedig aggodalom, gondterheltség hallható ki. A vonal recseg, mintha papír súrlódna a telefon mikrofonjához.

– Kérlek, segíts!

Éjszaka van, ám a horizonton némi fény dereng, pontosan ott, ahol órákkal ezelőtt lenyugodott a nap. Mintha valaki felfejtette volna az égbolt szövetét. Egyébként teljes a sötétség, az éji levegőt szénaillat és az esti grillpartik hamvadó parazsának szaga járja át.

– Kérlek, gyere! – teszem hozzá, bár amúgy is tudom, jönni fog.

Hiszen ezt jelenti a család. Nem szól semmit, ám a csend a beleegyezés jele, tudom, hogy jönni fog.

Leveszem tekintetemet az égről, és lepillantok; a telefon elemlámpa-funkciójának a fényében jól látszik, amint a porszemek a táncukat járják.

Aztán lassan megvizsgálom az elemlámpa fényében. A testet.

1.

Cathy

Cathy csak azért veszi fel az éjszaka közepén érkező telefonhívást, mert ébren van, dolgozik. Egy labrador vérét vizsgálja, mert aggódik a kutya miatt. Az eredmények így sem lettek meg időben, a nyaraló megbízhatatlan wifije pedig folyton szaggat, miközben megpróbálja elküldeni az e-mailt.

Frannie. Fogadja a hívást? Cathy a kijelző tetején lévő órára pillant. Majdnem hajnali fél kettő van. A szoba teljes sötétségbe borul, csupán a telefon kijelzője ad némi fényt. Cathy mindössze annyit lát, hogy húga az éjszaka közepén telefonál. Azért, mert tudja, Cathy egyedül lesz, hiszen legyen bár otthon vagy nyaraljon, mindig egyedül van.

Felül az ágyban, és fogadja a hívást. A lepedő lecsúszik róla. Még az olasz hőségben is pizsamát hord. Valahogy helytelennek tűnik meztelenül aludni. Ez a fajta luxus Cathynek egyelőre a távoli jövő ködébe veszik, és egy pillanatnyilag ismeretlen férfi is szerepet kap majd benne.

– Kérlek, segíts! Kérlek, segíts! – kiáltja Frannie a telefonba.

Cathy mellkasát elektromosság járja át, majd végigfut két karján.

– Mi történt? – kérdezi Cathy, miközben felső ajkán izzadságcseppek jelennek meg, ahogyan mellei között is.

– Kérlek, segíts!

– Hol vagy? Biztonságban vagy?

– Kérlek, gyere! Az úton vagyok. Jobbra le a mellékúton, aztán balra. Maximum egy kilométerre – zihálja Frannie.

Cathy vár. Arra, hogy Frannie kinyögjön valamit.

– Ő az! Akit a piacon láttunk – mondja Frannie, majd bontja a vonalat.

Ő az.

A francba!

Cathy felkel az ágyból, és ruha után kutat, amit felvehetne. Az a rózsaszín rövidnadrág akad kezébe, amelyet pár nappal korábban Veronában vett, és felveszi. A még mindig rajta fityegő árcédula finoman karistolja a derekát. Miért bontotta a vonalat? Cathy megpróbálja visszahívni; kicsöng, de senki nem veszi fel. Felveszi poros tangapapucsát, és megragadja a táskáját. Elhagyja a néma épületet, nem akar senkit sem felébreszteni, a nehéz faajtó azonban hatalmas dördüléssel csukódik be utána.

Verona külső területei ilyentájt teljes sötétségbe borulnak. Cathy még másfél hét után sem szokta meg. A lábát is alig látja.

Háttal áll a nyaralónak. Az egyetlen fénysugár a szobájában felkapcsolva maradt lámpából jön. Szép téglalap alakú fénymezőt vet a belső udvarra.

Frannie hangjából jól hallatszott a rémület. Megint megpróbálja felhívni, ezúttal rögtön a hangposta jelentkezik. Talán eltúlozza a dolgot. Legalábbis Cathy reméli. Mindig is imádta, amilyen túlzásokkal Frannie történetet mesél. Ő a család álmodozója. „Konkrétan ötven kutya volt ma a váróteremben” – mondta egyszer. Ő a családi állatorvosi rendelő recepciósa. Akkor sem tágított, amikor Cathy kétségbe vonta a számot. „Tényleg ötven.” Mire Cathy hátravetette a fejét, és kacagásban tört ki. „Akkor néhányuk biztosan ott ült az öledben a recepcióspultban” – mondta Cathy, mire Frannie biccentett.

Cathy rohan; a hosszú és szívós fűszálak afféle kígyóként fonják körbe a bokáját. Céltalan imákat mormol. Ó, istenem, csak ne essen bántódásod; csak ne legyen semmi bajod. Amikor elér a kocsibehajtó végére, reflektorfényeket pillant meg a távolban.

Biztosan a bérelt autó lesz, a Land Rover, amelyet egyikük sem szeret vezetni. „Mintha busz lenne” – mondta testvére, Joe, még az első napon.

Cathy futni kezd. Előbb jobbra, aztán balra, pontosan, ahogyan Frannie mondta. Ő az. Akit a piacon láttunk.

Ő az.

Cathy lelassít, amikor meglátja a sziluetteket. Bármilyen szögből megismerné őket: a testvéreit. Joe a Land Rover mellett áll csípőre tett kézzel. Frannie térdel, haját és hosszú végtagjait megvilágítja az autó fényszórója. Gyönyörű, ahogyan mindig is. Széles orr. Mandulavágású szemek. Sötét, fényesen csillogó haj.

De miért térdel? Cathy erősen nézi, aztán mély levegőt vesz. Olyan lassan lélegzi ki, ahogyan csak tudja. Ez… az árnyékokat és a fényeket nézi. Borzongás fut végig a hátán. Reszketni kezd. Tudja, ha lép egyet előre, valami történni fog.

Szemlátomást Joe is most ért ide; fel-alá járkál a fényben, mintha villanykörte pislákolna. Cathy saját maga köré fonja karjait. Enyhe csalódottság uralkodik el rajta, hogy Frannie előbb Joe-t hívta, nem pedig őt. Cathy biztosan nem Joe-t hívná krízishelyzetben – talán egyáltalán nem is szólna neki.

Felkapcsolja telefonja zseblámpáját, és megvilágítja vele az út előtte fekvő szeletét. Körbeveszik őket Verona különféle illatai: a hőségé, a kiszáradt fűé. Soha ilyen meleg nem volt még júliusban. Szinte mindennap kenni kellett magukat napozás utáni balzsammal. Rengeteg fogyott belőle. Cathy minden ruhája olajos tőle.

Csupán az autó motorjának duruzsolását és a kabócák énekét hallja.

Cathy a testvérei felé indul, a fénypászmát lassan Frannie-re irányítja, aki még mindig guggol. És ekkor pillantja meg.

Frannie előrehajol, és a földre bámul. Cathy megáll, és képtelen levenni a tekintetét Frannie-ről. Valami van a kezében. Egy póló? Amikor Frannie feláll, Cathy döbbenten veszi észre, hogy a lány levette a felsőjét, csupán melltartó van rajta.

A fényszórók megvilágította Frannie felemeli mindkét kezét. Vörös cseppek szaladnak a csuklója felé. Hasán vércsíkok láthatók. Már száraz, burgundivörös, mint a jó bor. Szörnyű látványt nyújt. Cathyt szédülés fogja el. Káromkodik egyet magában.

Most Joe hajol Frannie fölé. Frannie Cathy felé nyújtja mindkét karját, és hangosan azt kiáltja:

– Segíts!

Az autó fényszórói megvilágítják húgát és egy testet a lábainál.

2.

Joe

A nagyon feszült és teljesen feldúlt Joe-nak mindig rossz álmai voltak, most pedig minden bizonnyal az egyikbe csöppentek. Mi a franc?, Mi a franc?, gondolja, miközben a kocsi elé ér, és a testvérét nézi, aki a földön térdel. A fényszórók megvilágításában jól kirajzolódnak a csigolyái. Frannie túlságosan vékony. Mindig is az volt. Annak ellenére, hogy ő mindig készített neki valami harapnivalót az iskola után: sajtos pirítóst vagy joghurtot magvakkal és bogyókkal. Bármit, ami hizlal. Második ebédnek nevezték.

– Mi a… – kezdte mondani, ám a mondat félbeszakadt.

Megrázza a fejét, nem hisz a szemének. Egy test hever ott.

– Mi a picsa – suttogja. – Mi a picsa?!

– Segíts már! – kiáltja Frannie a válla felett hátranézve.

A távolban meglátja Cathy telefonjába integrált zseblámpájának imbolygó fényét. Hála istennek, fut át az agyán. Ő majd tudja, mit kell tenni. Mert Joe képtelen bármit is kigondolni. Olykor úgy fest, Joe csupán férfitestbe zárt pánikoló srác. Cathy talán félénk, de vészhelyzetben meg tudja őrizni a hidegvérét.

– Elütöttem! – sikítja Frannie. – Elütöttem az autóval!

Cathy zseblámpájának fénye megremeg, ahogy feléjük fut. A mozgó fénysugarak nyomot hagynak a sűrű sötétségben, akár a csillagszórók.

– A férfi a piacról!

–Micsoda?! – kiáltja Joe.

Képtelen levenni tekintetét a Frannie előtt fekvő testről, ami egyszerre véres és viaszfehér.

Ugyan nem nagyon akaródzik, Joe mégis óvatosan közelebb lép Frannie-hez. A lány arcát összemaszatoló vérbe könnyek szántottak barázdát. Némi orrváladék fénylik az orra alatt. Joe hátat akar fordítani, hogy visszafusson a házba, Lydia karjai közé. Minél távolabbra ettől a groteszk káosztól.

Úgy érzi, mintha vízben menne, ami nem hajlandó megnyílni előtte. Megpróbál egy lépést tenni előre, de nem megy. Kényszeríti magát, hogy a földön fekvő emberre nézzen. Magas, vékony, és a csípőcsontja jól látható. Frannie felhúzta a férfi felsőjét, jól látható, hogy a felsőteste vérzik. Szemüvege összetört.

Nyilvánvalóan halott.

Akárcsak a Plant család legtöbb tagja, Joe és Cathy is állatorvos, szóval nekik nyilvánvaló a halál.

Rengeteg a vér mindenütt. Több liternyi. Joe pánikba esik. Többnyire nem ijed meg a vér látványától, de nem ilyen helyzetben. Megpróbálja lelassítani a légzését. Pánikroham, mondja magának. Nem most fordul elő először vele, de ez most más, mint a többi.

Kézbe veszi a telefonját, ahogyan Cathy is, és ő is bekapcsolja rajta az elemlámpa-funkciót. A vér visszaveri a fényt, mintha olaj lenne. Rengeteg folyt ki. Joe megpróbál nem öklendezni. Orrfacsaró szag terjeng, fém és rothadás bűze árad.

Joe a testvérére pillant, aki könyörgő pózban feszít az úton.

– Mi a franc történt itt? – kérdezi.

– Kérlek, segíts! – feleli Frannie. – Ne légy…

– Mégis milyen ne legyek?!

– Csak segíts, kérlek! – mondja Frannie a könnyeivel küszködve.

Frannie szinte sosem sír. Mindig vidám, szétszórt és élénk fantáziájú, aki imád ruhát vásárolni az eBay-en. Nem az a sírós fajta.

Joe-ban hirtelen valami mély és családi érzés támad fel. Akkor érezte ezt, amikor a hároméves Frannie háttal leesett a hintáról, és tíz másodpercig nem kapott levegőt. Ez volt Joe élete leghosszabb tíz másodperce. És akkor, amikor testvére félrenyelt egy cukorkát, Joe pedig erősen hátba vágta, mire a kislány felköhögte az édességet. Meg amikor Frannie először randizott, és Joe ébren várta, holott saját anyjuk is nyugovóra tért. A mai napig jól emlékszik rá, az ingaóra jellegzetes hangjára, a hűtőgép zümmögésére. És a megkönnyebbülésre, amikor Frannie kulcsa fordult a zárban.

És persze minden Rosie-ra emlékezteti.

– Elütöttem! Elütöttem!

– Mégis hogyan?

Joe letérdel a földön heverő test mellé. Cathy is így tesz, ám ő csak csendben néz. Joe azt kívánja, bárcsak ő is ilyen hideg fejjel tudna gondolkodni. Néhány nappal korábban együtt műtöttek egy agarat, és Cathy legalább egy percig csak szemlélődött, miután Joe felnyitotta a kutya testét. Nem sietett sehova. Csupán információt gyűjtött a maga módján.

– Frannie! – Joe-ból szinte kirobban testvére neve.

– Rossz oldalon mentem – mondja Frannie gesztikulálva. – Az én hibám. Az én hibám. Nem tudtam megállni. Ő a férfi a piacról. Ha megpróbáljuk elállítani a vérzést… csak el kell állítanunk a vérzést, és akkor minden rendben lesz – mondja könyörgő hangsúllyal a hangjában.

Joe élesen Cathyre pillant.

– Nyomd a felsőd a sebre – mondja Cathy. – Amilyen szorosan csak tudod.

Cathy arca kifürkészhetetlen.

A test fölé hajol. Hosszú haja kontyba tornyozva a feje búbján. Nem olyan vonzó, mint a húga. Nem olyan vékony. Vonásai némileg torzabbak, de az is lehet, csupán Frannie szépsége vet rá árnyékot. Joe-nak mindig bűntudatot okoz, ha erre gondol, de attól még igaz.

Cathy megvizsgálja a testet.

– Nagyon súlyos sérülést szenvedett – mondja. – Sok vért veszített.

Megpróbálja kitapintani a pulzusát.

– Rendbe fog jönni, ugye? – esdekel Frannie.

– Milyen gyorsan mentél? – kérdezi Joe.

Úgy érzi, menten rosszul lesz. Izzadságcseppek ütköztek ki a homlokán, gyomra fel-alá liftezik. Húga elütött valakit, mindent vér terít be. És most már ez az ő problémája is. Segítenie kell.

– Nagyon lassan – feleli Frannie, ám Joe elfelejtette, mi volt a kérdés.

Nagyon vágyik arra, hogy rágyújthasson, hónapok óta először keríti hatalmába az érzés. Szinte már alig pöfékel, kivéve nyaralás alkalmával, ha kirúg a hámból, vagy stresszes időszakot él meg, ami elég gyakran megesik, szinte mindig, ami azt illeti.

– Hívtál mentőt? – kérdezi Cathy Frannie-től, miközben letérdel a testhez.

– Van pulzusa? – tudakolja Frannie. – Minden rendben lesz, ugye?

– Hogyhogy nem nézted meg a pulzusát? – hördül fel Joe.

A férfi a test fölé hajol, keze a combján, nehezen veszi a levegőt. Gyomorsav szökik fel a nyelőcsövébe. Csak semmi pánik, súgja magának.

– Hol a mentő? – kérdi Joe.

– Sehol! – kiáltja Frannie. – Mert nem hívtam!

– Miért nem? – teszi fel a kérdést Cathy.

Ő is kezdi elveszíteni hidegvérét.

– Mert… mert titeket hívtalak inkább.

– Mi nem vagyunk orvosok, Fran – mondja Joe szinte suttogva, majd oldalra fordítja a fejét, és a távolba mered.

– Nincs nálunk semmi – így Cathy. – Se adrenalin, se vér. Hívnod kell a…

– Kérlek, segítsetek! – esdeklik Frannie. – Ha sikerül megmenteni, ha jobban lesz, akkor…

Cathy megkezdi az újjáélesztést, noha tisztában van vele, hogy semmi értelme, és Joe is csatlakozik. A sérült mellkasára teszi a kezét, miközben Cathy kiegyenesíti a férfi fejét. A test már hideg. Joe Cathyre pillant, aki nem néz rá, így visszafordítja tekintetét arra, aki az összekulcsolt keze alatt fekszik. A halott férfira.

Joe elkezdi pumpálni a mellkast, ujjai csupán néhány centire vannak az idegen szívétől.

Cathy ellenőrzi és megnyitja a légutakat, ujjal gyorsan körbetapogatja a férfi szájüregét.

– Mégis hogy sikerült elütni? – puffog Joe.

– Állítsd le a motort – mondja Cathy Joe-nak. – Még a gondolataimat sem hallom.

Joe-nak elsőre nem is sikerül. Aztán hirtelen teljes sötétség borul rájuk, amit csupán Cathy telefonjának fénypászmája szúr át. A beállt csendben Cathy a férfi szája fölé teszi a fülét.

– Mióta fekszik a földön? – kérdezi Cathy.

– Pont az utamban állt. Nem gondolkodtam, csak befordultam, és…

– Mikor?

– Körülbelül fél órája.

Egy szívdobbanásnyi időre csend állt be.

– Micsoda? És mit csináltál fél órán át? – kérdi meglepődve Cathy.

– Fél órán át! – dörren fel Joe.

Joe ismét pumpálja a mellkast, Cathy a férfi szája fölé helyezi az övét. Köp egyet, megnyalja az ajkát, aztán megint kezdi elölről. Majd leveszi saját felsőjét.

– Ezzel próbáld meg elállítani a vérzést – mondja Frannie-nek, miközben odaadja neki a ruhadarabot. – A tiéd már nagyon megszívta magát.

A testhőmérséklete igencsak alacsony, gondolja Joe, miközben továbbra is a férfi mellkasát pumpálja. A veronai éjszaka meleg, legalább húsz fok van, a férfi bőre nyirkos a keze alatt. De a test nem meleg. Hidegebb, mint amilyennek lennie kellene, mintha próbababa lenne.

Frannie a másik kezével az áldozat csuklója felé nyúl.

– Érzek valamit – mondja reménykedve, miközben Joe megragadja a férfi másik kezét.

– A saját pulzusodat – mondja néhány másodperc múlva. – Az ujjbegyedben. Mert halálra rémültél. Sajnálom. Nincs pulzusa.

– Akkor folytasd az újraélesztést! – mondja pánikolva Frannie.

– Azt csinálom.

Joe a testet bámulja, miközben pumpálja a mellkast. Még ha sikerül is újraindítani a szívet, semmi értelme nincs már. A fickó fél órán belül agyhalottá válik.

Teljesen felesleges, amit csinál.

Joe a sarkára ül, és Frannie-re pillant. Mindhárom testvér keze csurom vér. A férfi testét pedig ellepik véres ujjlenyomataik.

Cathy a férfi szájába fúj, majd hallgatózik. Két újabb befúvást követően ő is ugyanarra a következtetésre jut, mint Joe, és abbahagyja az újraélesztést.

– Sajnálom – suttogja. – Nagyon sajnálom.

– Ne! Ne! – hajtogatja Frannie. Keresztbe tett lábbal ül, pont úgy, mint amikor még gyerekek voltak, fejét kezébe temetve, miközben egyikkel még mindig a férfi csuklóját fogja, és az arcának szorítja, mintha a rongyija volna.

– Cathy, Joe, kérlek, ne hagyjátok abba!

– Hideg a test – jelenti ki Cathy csendben. – Rengeteg vért vesztett. A szíve nem reagál az újraélesztésre.

Frannie egyre rázza a fejét.

– Az nem lehet. Ne mondd ezt nekem, Cathy, kérlek, ne hagyd abba!

– Meghalt – mondja Cathy, és Joe-ra pillant.

– Sajnálom, Fran – erősíti meg Joe, és megpróbálja vigasztalni a húgát, aki még mindig kezébe temetkezve ül.

– Rossz oldalon mentem – hüppög Frannie. – Elfelejtettem. Elfelejtettem, hogy a jobb oldalon kell menni.

Lehajtja a fejét, mintha máris elítélték volna. Joe megdöbbenve néz rá. Cathy lehunyja a szemét.

– Börtönbe kerülök – mondja elhaló hangon.

Joe a húgára néz, majd a testre.

Tudja, hogy a férfi meghalt. Ám még nem rakta össze, hogy ez az jelenti, Frannie gyilkos.

3.

Cathy

Cathy egész testében remegni kezd. Hirtelen borzongás keríti hatalmába a füllesztően forró éjszakában.

– Én… az a rendőr látott minket veszekedni a piacon – mondja Frannie. – Azt fogják hinni… azt fogják gondolni… kérlek, mondd meg, mit tegyek.

– Fogalmam sincs – feleli Cathy.

– Ha most telefonálok, akkor börtönbe kerülök, nem? Ez nem lehet igaz, ez nem lehet igaz! – darálja kétségbeesetten Franny.

Cathy szeme könnybe lábad. Pislog egyet.

Joe még mindig ül, a semmibe bámul.

Frannie alkarral megtörli az orrát. Meglehetősen nyers és primitív mozdulat ez a mindig elegáns húgtól, aki csak a múlt hónapban több mint háromszáz kilométert vezetett, hogy megszerezzen magának egy régi vázát.

Cathy gondolatai akarata ellenére a DNS körül forognak. Ujjlenyomat. Hajszálak. Bőrdarabok. Tele van velük a bűntény helyszíne.

– Igen – mondja halkan Joe. – A rendőr. Aki azt hitte… kötekszel vele. – Frannie-re pillant, majd csüggedten az előtte heverő testre. – Az itteniek elég kemények.

– A rendőrök? – kérdi Cathy.

– Igen – feleli Joe, és nem érzi úgy, hogy ennél bővebb magyarázatot kellene adnia.

Cathy várakozva nézi. Azt tudja, mi történt a húgukkal, de ezek szerint Joe-nak is megvan a maga kis története.

– Még az első este történt a bárban – mondja Joe. – Egy fickó rányomult Lydiára.

– És?

– És… – mondja Joe, majd elhallgat. Cathy még a sötétben is érzékeli, hogy elpirult.  – Aztán tudod.

– Megütötted?

– Előfordulhat.

Joe a másik irányba néz. Mindig is ilyen volt. Hirtelen haragú, aztán szégyenkezik azért, amit tett. De soha nem bántaná a szeretteit, mindig ezt mondták maguknak.

A föld meleg Cathy lába alatt. A húgára néz.

– Mentőt kell hívni.

– Nem, nem! Nem hívhatunk – kiáltja Frannie kétségbeesetten.

– Mit csinálsz? – teszi fel a kérdést Cathy.

Alig látja húgát a sötétben, de jól ismeri. Ismeri minden hangulatát. A könnyed lemondást, amikor a legutolsó kapcsolata véget ért. „Iszom egy gint, aztán meg is feledkezem róla” – mondta nevetve, miközben bájosan felhúzta az orrát, aztán később már a fürdőkádból küldött sms-t, hogy vajon mi a probléma vele, talál-e valaha is magának valakit, vagy örökre egyedül marad Paullal, a fiával.

Cathy most is el tudja képzelni a húga arckifejezését, anélkül hogy látná. Elkenődött szemfesték, vörös orr. A naptól előbújt szeplők az arcán.

Ám ezúttal fogalma sincs, mit mondjon.

– A mentősök tudnak segíteni rajta? – kérdi Frannie.

Cathy mellé kuporodik, le a földre, mintha valami állat lenne.

– Nem, sajnos nem.

– És ha kihívom őket, velem mi fog történni?

Frannie a kezét tördeli. Válla beesett. Cathy-nek valami azt súgja, hogy egy életre megjegyzi a kettejük közt most zajló párbeszédet.

– Mi lesz majd Paullal? – kérdi.

Cathy az autót bámulja. A testet. Aztán a rendőrre gondol, aki szem- és fültanúja volt, amint Frannie ezzel a férfival veszekszik a piacon. Joe afférjára gondol. A rendőrök azt fogják gondolni, hogy a Plant család óriási pácba került.

– Nem tudom – feleli Cathy. – Nem tudom.

– Akkor nem hívhatok mentőt.

– Mondhatjuk azt is, hogy én voltam – mondja Cathy kétségbeesetten.

A könnyeivel küszködik.

– De te is ott voltál a piacon. Nem fogják elhinni, hogy baleset volt.

Cathy kezébe temeti a fejét, a homlokát masszírozza. Képtelen gondolkodni. Nem működik az agya.

– Mondhatjuk azt, hogy az út mellett találtuk – nyögi végre ki.

– Már késő. Túl késő. Már túl sok idő telt el. Az autón is horpadás van. A bérelt autón. Nem szabadulhatunk meg csak úgy tőle. Nagy bajban vagyok, nagy bajban vagyok.

Frannie Cathyre, majd Joe-ra pillant; a férfi is két vörös kezébe temetkezik.

– Óriási bajban vagyok, kérlek, csináljatok valamit! Kérlek, segítsetek! Kérlek, segítsetek Paulnak!

Cathy gondolatai féktelenül száguldoznak. Tőle néhány méterre Joe végre könnyít háborgó gyomrán: vino rosso keveredik vérrel az úton. A hányás savas bűze megcsapja Cathy orrát, ő is majdnem kidobja a taccsot.

– Paulnak nincs más, csak én – mondja Frannie. – El kell… el kell tüntetnünk a nyomokat.

Síri csend telepszik rájuk.

– Minden el van baszva! – töri meg Joe a csendet, és pólójával megtörli a száját. – Nem gondolod komolyan, ugye? Mégis mit vársz tőlünk?

A férfi szeme Frannie-ét kutatja.

– Nem várok el semmit. Csak azt mondom, ha valamelyikőtök most bárkit is idehív, börtönbe kerülök, Paul pedig vagy tíz évre árva lesz. Vagy még többre.

Cathy ismét a testre pillant. Tele van az ujjlenyomatukkal. A bőrén. A ruháján. És a seb körül is ott vannak. A DNS-ük mindenhol ott van a tett színhelyén, lehetetlenség eltávolítani. Az előtte heverő férfi nem csupán test. Hanem egyúttal bizonyíték is. Cathy libabőrös lesz.

A forró éjszaka ellenére reszketni kezd. Tekintete összeforr Frannie-éval. Húga szeme olyan, mint a párducé, csak a fehérje villan a sötét éjben.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezi suttogva Cathy.

Frannie arcán szomorúság suhan át.

– Képtelen vagyok rá – böki ki Joe, majd feláll, és elfordul tőlük. – Még érted sem tudom megtenni.

Átkarolja Frannie-t.

– Akkor csak menj! – mondja Frannie. – Üss meg valakit. Az majd segít.

Frannie Cathyre néz, aki kerüli a szemkontaktust. Nem a legjobb pillanat Joe heves temperamentumát felhánytorgatni.

– Megöltél valakit! – kiáltja Joe.

Cathy és Frannie a súlyosan rájuk nehezedő csendben ül, miközben a férfi mondata visszhangzik a veronai éjszakában.

Cathy végre közelről is szemügyre veheti húgát. Tévedett az arckifejezést illetően: egyelőre nem folynak a könnyei, és az orra sem duzzadt vörösre.

Joe az autóhoz megy: a telefon zseblámpafényével megvilágítja, és elkezdi törölgetni.

– Vissza akarok menni – mondja Frannie, majd behunyja a szemét, az égre néz. – Vissza akarok menni akkorra, amikor ez még nem történt meg.

Könnyei immár patakokban folynak.

– Hadd menjek vissza! – kiáltja, miközben az éjsötét égboltot bámulja, amelyet Isten gondtalanul hunyorgó csillagokkal pettyezett meg.

– Nem lehet – mondja Cathy rekedt hangon, miközben a kis Paulra gondol, az ártatlan Paulra, aki imádja a sajtos szendvicset, a Party Ringset és az anyját.

Néhány másodpercig csendben ülnek.

– El kell temetnünk a holttestet – töri meg a csendet Frannie.

Kézfejjel megtörli az arcát, de csak egy újabb véres csíkot húz rajta az alvadt vérből. A két lánytestvér tekintete összefonódik az éji homályban.

– El kell temetnünk a holttestet.

4.

Most

Jason irodája, kora februárban,
délután öt órakor.

Beköszöntött minden idők legcsikorgóbb februárja. Késő délután van Birmingham városközpontjában. A Corporation Street zúzmarás, sűrű téli pára mindenütt, a járda lefagyva, helyenként fekete lábnyomok tarkítják.

Mindjárt öt óra. Paul az oviban marad még fél hatig, aztán hazaviszi anya és apa, majd egyetlen szó nélkül átadják nekem, hiszen nem beszélünk, mióta minden kiderült.

Villamos megy el mellettem, miközben a Corporation Streeten bandukolok. Az utcát fasor szegélyezi, a levelek már hónapokkal ezelőtt lehullottak. A tél csak nem akar véget érni. Megnyomom az ujjbegyemhez tökéletesen illeszkedő gombot, majd a második emeleten találom magam; szemben ülök Jasonnel, aki keresztbe tett lábbal ücsörög. Mindkettőnknek készített teát, amivel igencsak meglepett.

A csészét két tenyerembe fogom, noha rendesen égeti a forró ital. A két elektromos fűtőtesttel felszerelt és a könyveitől roskadozó szobáján kívülről behallatszó fojtott beszélgetés zaja csapja meg a fülem. Ez pedig eszembe juttatja, hogy ez csupán a munkahelye, innen hazamegy este, és másnap reggelig nem is gondol rá.

– Hogy telt a hete? – szegezi nekem a kérdést.

Sötét haját jól ellenpontozza őszülő szakálla. Szórakozottan babrál fülbevalójával, amelyet a bal fülében visel. Ez Jason módszere. Mélyreszántó beszélgetés könnyed csevegésnek álcázva. Korántsem hagyománytisztelő. Rágózik a találkozóinkon, és túl sok italt készít, széthagyva a teáskanalakat az asztalon, ahol az illegális teafőzője – így hívja – honol. Az esze azonban vág, mint a borotva.

Amikor megemlítek néhány apró részletet, szeme összeszűkül, és kisvártatva azon kapom magam, hogy megint erről beszélünk; új szemszögből világít rájuk, amelyet tudtom nélkül alkotott meg.

– Eddig oké – felelem.

Belekortyol a teájába, de közben le sem veszi rólam a szemét. Nem szólal meg.

– Egy kicsit nehéz, mint minden hét – teszem hozzá, miközben a rengeteg könyvet bámulom a polcon.

A szobát megtölti az illatuk. A némileg áporodott könyvszag. Úgy fest, nem valamilyen irányelv mentén rendezték el őket. Némelyek gerinccel előre, mások pedig éppenséggel fordítva. Megint mások keresztbe fektetve hevernek az álló soron. Közébük levelek, képeslapok és brosúrák vannak bedugdosva.

– És a magáé? – kérdem, mire Jasonnek halvány mosolyra húzódik a szája.

– Volt már jobb is.

Diszkréten az órájára pillant.

Mindig öt órakor találkozunk, és bármi is történjék, legyen akármilyen elfoglalt, vagy legyen bármily rémes is az idő, tíz perccel hat előtt mindig velem tart az előtérbe, aztán elköszön, és elsétál az ellenkező irányba. Fogalmam sincs, ilyenkor hová megy, de abban biztos vagyok, hogy nem a vasútállomásra. Egyszer titokzatosan valami régóta fennálló találkozóról beszélt.

– Sokszor gondolok a veronai eseményekre – mondom.

Megint ajkához emeli a teáscsészét, és egyetlen korttyal ledönti a forró ital felét. Vicces dolog észrevenni bizonyos jeleket egy ilyen professzionális természetű kapcsolatban. Fogalmam sincs, van-e valakije, van-e gyereke, de jól ismerem azt a hangot, amikor magába dönti a teát. Azt is tudom, hogy ingének csupán azt a részét vasalja ki, ami látszik.

Szeretem ezt az idősávot, mert ilyenkor megy le a nap. Világosban találkozunk, aztán beleolvadok a sötétségbe, ami jól illik a hangulatomhoz.

– Pontosan melyik részére? – kérdezi szemöldökét felhúzva.

– Hogy képes lettem volna-e megálljt parancsolni. Ezt kellett volna tennem. De nem a bűnesetre gondolok. Hanem az elleplezésre. A testvéreimére.

Jason tekintete mögém vándorol; kinéz az ablakon, egyenesen a nyüzsgő városra. Egy busz légfékjének jellegzetes sziszegése hangzik fel, majd szinte teljesen elenyészik a ködben. Két galamb szállt le az ablakpárkányra, pedig ott vannak azok a tüskék, amelyek galambriasztóként szolgálnak; olyan közel vannak, hogy jól látni behajlított karmukat. Az égbolt lassan beszürkül.

– Mindenki tudja – mondja Jason, miközben a bögre fogantyújával játszik –, hogy a múltba révedés szomorúsághoz vezet, és megágyaz a szorongásnak. Csak a ma van.

Érzem, ahogyan elernyed a vállam, mély levegőt veszek, jót tesz a feszült gyomortájékomnak.

– Én csak… fogalmam sincs – mondom, figyelmen kívül hagyva a tanácsát. Nem fejti ki álláspontját, csak ül ott, mint akinek az a dolga. – Rengeteg elágazódás volt az úton, és fogalmam sincs, melyik…

– Akkor menjünk végig rajta. A gondolkodási folyamaton.

– A papírfecni, amit találtunk Willen. Williamen.

– Igen, de Fr…

– Senki sem tudta, mekkora jelentőséggel bír majd – vágok közbe. – És nekem egyre csak azon jár az agyam, mi lehetett volna, ha ez vagy az másképpen lett volna. Olyan sok hibát vétettünk.

– Tudom – mondja Jason halkan. – Úgy értem, persze, hogy sok hibát elkövettek. Az lenne inkább aggasztó, ha nem így történt volna.

Egy pillanatra megáll, mintha elgondolkodott volna valamin.

– A jelenben maradva, fel tudná idézni Pault?

Behunyom a szemem. Paul. Napról napra egyre inkább Joe-ra hasonlít. „A középső nevéhez méltó módon él” mondta nekem Joe még évekkel ezelőtt. Egy másik életben. Még Verona előtt. Ha egészen közel húzom magamhoz Pault, néha olybá tetszik, mintha Joe nevető szemét látnám magam előtt. Barna, egyenes, lefelé álló szempillák, nehéz szemhéjak. Már-már azt várom, elsüt valami tréfát, vagy hirtelen dühbe gurul. Valami olyasmit tesz, ami Joe-hoz és csak hozzá köthető.

Egy vörös hajú lány sétál az anyukájával odakint az utcán. Megbámulom őket. A lány talán nyolcéves lehet. Túl nagy már ahhoz, hogy fogja az anyja kezét. Azon gondolkodom, vajon Paul nyolcévesen fogja-e majd a kezemet. Nem tudom elképzelni nyolcévesen. Még mindig olyan kicsi. Orcája mint a félbevágott barack. Könyöke és csuklója körül még mindig ott a babaháj.

– Magának öntöm ki a szívem – mondom Jasonnek. – Nem hagyhatom, hogy Paul tudjon róla. Hogy miért idegenedtünk el egymástól. Hogy merre járnak a többiek. Nem hinném, hogy emlékezni fog majd rá… Azokra az időkre, amikor együtt dolgoztunk, és három szomszédos házban laktunk.

Behunyom a szemem, és azonnal fel tudom idézni a házikókat. Fehér házfalak. Borostyán az ablakok körül. Az ósdi gerendák meg-megnyikordultak a téli esők és szelek nyomán. Különböző virágok illatát árasztó pompás kertek.

– Tisztában vagyok vele – mondja Jason, miközben megigazít egy iratot az asztalán. – De talán így a legjobb.

Melegen rám mosolyog, és mintha odakint is enyhült volna kissé a fagy.

5.

Akkor

Joe

Joe száját savas íz árasztja el, mintha valami mérget hajtott volna fel. Végtagjai remegnek.

– Mégis mi mást tehetnénk? – kérdi Frannie.

Joe azt kívánja, bárcsak ne tenne fel több kérdést. Általában nem bánja. Többnyire bájos kérdéseket kap. Közvetlenül a nyaralás előtt például ilyet:

– Mennyi idő után küldesz haza ebben a szerelésben? – kérdezte Frannie, mikor kimonót viselve érkezett munkába.

– Öt perc után – hangzott a válasz.

Frannie hátravetett fejjel nevetett.

– De attól még elvégzem a munkát. Ráadásul nagyszerűen nézek ki.

Lelkesedése és spontaneitása mindig meg tudta nevettetni. Egy átkozott kimonó.

De ma este senkinek sem húzódik nevetésre a szája.

– Én nem temetek el senkit – mondja Joe.

– Én sem – tromfol rá Cathy rekedten.

Joe beletúr a hajába. Még mindig kócos, hiszen aludt. Fogalma sincs, mitévők legyenek, egy valami azonban biztos: senki sem hívja a rendőrséget. Végigjátszotta fejben, mi történt a bárban első este. Megérkezésük után Lydiával együtt nyakába vette a várost. Az egyik dolog, amit olyannyira kedvel benne – eltekintve attól, hogy a lány roppant vicces –, hogy mennyire életigenlő, és szereti mohón magába szívni a tapasztalatokat.

Egy étterem teraszán álldogáltak, a lágy szellő fokhagyma és viasz illatát hozta feléjük a szemközt található Verona Arena alig kivilágított árkádjai alól. Lydia hosszú lábait semmi sem fedte, és olyan parfümmel fújta be magát, amelyet csak nyaralások alkalmával szokott, ezzel pedig jó emlékeket ébresztett a férfiban.

Aztán egy szempillantás alatt minden elromlott. Egy pofátlan fickó, Vespa-sisakkal a hóna alatt, Lydiához sodródott. Joe meredt szemmel nézte végig, ahogy a férfi, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, belemarkol a lány fenekébe, aztán habozás nélkül nekiesett a mocskos alaknak.

Ugyan senkinek sem vallaná be, Joe-t különös elégedettség járja át, ahányszor csak elönti a düh. Mint amikor kinyílik a pezsgősüveg. Joe hatalmas megkönnyebbülést érzett, amint két válla előrelendült, ökle pedig a férfi arcába csapódott. Csupán egyetlen ütés, épp csak meglegyintette, hogy tudja, hol a helye.

Két állat pontosan ugyanezt tenné. A férfi mondta, hogy menjenek ki, mire Joe – tesztoszterontól és öröm-fájdalomtól feltüzelve – követte. Azt még érzékelte valamiféleképpen, hogy Lydia megpróbálja visszatartani, ám az értelem fénye kihunyt elméjében.

Két rendőr állt odakinn: cigarettáztak és nevetgéltek. A férfi egyenesen hozzájuk vezette, és megmutatta nekik az arcán található sérülést. Joe azt hitte, nem foglalkoznak majd velük, ha elmagyarázza, miért ütött, ám ennél nagyobbat nem is tévedhetett volna. A rendőrök őt kezdték el vegzálni. Ráadásul nem csupán lapátkezüket és hordómellkasukat dolgoztatták meg. Azt mondták, simán letartóztathatnák, és az erős akcentussal kimondott fenyegetés meglehetősen baljóslatúan hangzott a forró éjszakában. Kisebb beszélgetésre invitálták. Egyikük a közeli sikátorra mutatott. Joe hátrahőkölt; egyszer csak az ijedelem lett úrrá rajta. Az az este, nyaralásuk első estéje pedig kezdett teljesen más színezetet ölteni. Miért nem hagyta a fenébe az egészet? Miért nem tud túllépni az ilyen dolgokon?

Mit fog mondani Lydiának? A lány még mindig mérges rá az első este miatt, pedig már másfél hét telt el azóta. Most a tudta nélkül otthagyta az alvó Lydiát, hogy Paulra vigyázzon.

– Mondd meg, mi mást tehetnénk! – mondja Frannie elkeseredetten.

Joe megpróbálja lassan venni a levegőt. A hangja. A húga hangja. Mindig hatással van rá. Gyerekként gyakran olvasott neki, miközben a kislány az ölében ült. Sosem akarta hallani kétszer ugyanazt a mesét. Ő pedig gondoskodott róla, hogy minden héten beszerezze a könyvtárból az új olvasnivalót. Szüleik egyáltalán nem törődtek ezzel, így Joe szép lassan, tudatosan apai szerepbe lépett.

– Hadd gondolkodjak! – mondja Cathy. Tenyeréből szemellenzőt formál, hogy kizárja a külvilágot, könyökét a térdén nyugtatja. – Maradjatok csendben!

Joe egy percre elengedi magát. Cathy majd kitalálja, mitévők legyenek. A tangapapucsára néz, amelyet gyanútlanul vett fel körülbelül egy órával azelőtt, mielőtt még elkezdődött volna ez a rémálom. Megtornáztatja a lábujjait. Itt van. Két lábbal a földön. Ki- és belélegzik. Meg fogják oldani. Senki sem kerül börtönbe.

A pánikroham sem tart örökké.

– Ha a rendőrség meglátja a holttestet, gyanúba keveredünk – jelenti ki végül Cathy. Arcát még mindig kezébe temeti, de már egyenesen a férfira néz. Lágy szellő lengedez. Joe orrát megcsapja a naptej illata.

– Nem feltétlenül – mondja Joe, aki próbál hasznos lenni.

Mit tenne az apjuk ilyen helyzetben? Megpróbálja magát a helyébe képzelni, az egykori apjuk helyébe. Mit tenne Mérvadó Owen? Aki sokkal inkább Cathy, mint ő?

– Ha mindketten Frannie mögé állunk... Ha mindketten azt mondjuk, hogy egyszer csak előjött a semmiből…

– Micsoda? Elmondani a rendőrnek, aki figyelmeztetésben részesített? – kérdi Frannie.

– Téged és engem is – teszi hozzá Joe.

Gondolkodj. Gondolkodj. Joe megpróbál mindent felidézni, amit a DNS-ről tud. Alig valamit. Megvakarja a homlokát. Tíz éve végez rutinműtéteket, biztos keze miatt erre skatulyázták be. És mert nem tud bánni az állatok gazdáival, mondta egyszer Frannie vigyorogva. Tény, hogy sokkal inkább jeleskedik a metszésben, az altatásban, az egyes területek besprézésében, valamint a fejpántok és alsóneműk eltávolításában, amit a labradorok magukba tömtek. Ujjal vonalat húz a porba. A vonal tökéletesen egyenes.

– Egészen biztos vagyok abban, hogy képesek lesznek megállapítani a halál beálltának időpontját – mondja Cathy. – És hogy éppen itt voltál… Hozzáértél? Megérintetted a sebet? Rögtön utána?

– Igen – feleli Frannie.

– Valahogy meg tudják állapítani abból, ahogyan vegyül DNS-ed a vérével, de nem emlékszem pontosan… – mondja Cathy.

Joe a testet nézi. A halott szeme nyitva. Szája lassan megmerevedik, mintha csak megkeményedő gyertyaviaszból lenne. Tökéletes hüvelykujjlenyomat található a meztelen felsőtesten. Cathyé, Frannie-é vagy az övé, nem lehet eldönteni.

– Igazad van – mondja végül Joe. – Ráadásul az autót biztosan felvette valami kamera útközben. Hová indultál?

– Csak bort akartam venni abban a nonstopban – feleli a lány halkan.

Triviálisnak hangzik a holttest mellett. Kibaszott bor. Joe keze ismét remegni kezd. Mindkettő hideg és nyirkos. Ökölbe szorítja. Cukorra és alvásra van szüksége.

– Kezd beállni a hullamerevség?

Joe Cathynek intézi a kérdést. Cathy a férfi fehér sportcipőbe bújtatott lába felé nyúl, majd megragadja a fekete zoknis bokát, és jobbra-balra elfordítja.

– Még nem – feleli

De hamarosan be fog állni. És akkor a vér megállapodik a test alacsonyan fekvő részében – a hátában, a könyökében és a térde alsó részében. És elkezd majd bűzölögni. Azt az édeskés záptojásszagot fogja árasztani magából, amit Joe oly jól ismer, amikor valaki régóta halott állatot visz be hozzájuk. Pánik keríti hatalmába. Soha többé nem lesz képes dolgozni.

A telefonjáért nyúl.

– Hívom a rendőrséget – mondja. – Mi a számuk?

– Száztizenkettő – feleli halkan Cathy.

Frannie kétségbeesik.

– Mégis hogy tehetitek ezt velem? Nem most kell jónak lenni, Cathy.

Joe összerezzen. Cathynek ez biztos nem tetszik, de Frannie-nek igaza van. Cathy valóban jó, van tartása és távolságtartó, néha túlságosan is. Joe legjobb tudomása szerint még sosem volt kapcsolata.

A férfi tárcsázza a rendőrség számát, de Frannie kiüti a kezéből a telefont.

– Mégis mi a fenét képzelsz?! – üvölti Joe.

A telefon kijelzővel előreesett a földre, és megvilágít maga körül egy vékony vércsíkot.

– Ha hívod a rendőrséget, évtizedekre rács mögé kerülök! – visítja Frannie.

A földre ül, fejét a kezébe temeti, és sírva fakad.

– Állítsd le magad, Joe! – mondja Cathy.

– Mégis kihez kellett volna fordulnom, ha nem hozzátok? – kérdi Frannie kétségbeesve.

Vádló kérdés, a lány nagy szemei könnyben úsznak. Joe képtelen ellenállni neki. Ott volt neki akkor, amikor egyedül vajúdott. Hozott neki mindent, amit Frannie kért – és az egyáltalán nem volt kevés. Hideg víz, jégkrém, keksz, amit az összehúzódások között evett, aztán whopper a Burger Kingből, aminek a megszerzése majdnem háromnegyed órás művelet volt. Senki sem viseli úgy gondját Frannie-nek, mint Joe.

Cathy a hüvelykujja körüli bőrt harapdálja, miközben elkerekedett szemmel a húgát bámulja. Frannie Joe felé nyújtja a telefont, de nem néz a férfira.

– Tessék. Tedd csak meg.

– Én… – kezd bele Joe, miközben habozva elfogadja a telefont.

Cathy végignézi, ahogyan a férfi átveszi, majd a világító kijelzőjű készülékre tapad a szeme. Joe Frannie-re pillant, és eltökéltsége egy pillanat alatt szertefoszlik, mint füst a szélben. A kishúgáról, a legjobb barátjáról, a mindenéről van szó most.

– Nem bírom… – böki ki végül halkan.

Cathy Joe-ra pillant.

– Nem bírod – visszhangozza Cathy.

Holdfény játszik az arcán.

Mintha csak otthon lennének, késő éjszaka. Egymás mellett áll a házuk, nincs más szomszédjuk – ami szinte hihetetlen –, Joe pedig fürdetési időben szinte minden este ellátogat kishúgához. Becsukja a kertkaput maga mögött, majd kinyitja Frannie-ét. Cathy háza egykor boltként, Joe-é pedig postahivatalként szolgált, mindkettőt aprócska ablakok tagolják, és alacsony a mennyezet. Frannie otthona, amelyet részben a szüleik pénzéből vettek, eredetileg is háznak épült, valamikor 1850 táján, és nagyobb, tágasabb, mint a másik kettő.

Joe zsebre dugja a kezét. A rendőrség kezére adhatná Frannie-t. Azzal megmentené a saját bőrét. Őrültség lenne nem számba venni ezt a lehetőséget, ugyebár? De Frannie, a húgocskája, újfent Joe-ra pillant, fejét hátravetve. Nem. Ez semmiképpen sem lehet opció. Ami kezdetben Frannie problémája volt, most már mindannyiuké.

– El kell temetnünk – szólal meg Frannie. – A testet.

Cathy vár egy pillanatig; láthatóan töri a fejét valamin. Kisvártatva megszólal, de csupán egyetlen szót mond ki:

– Hová?

6.

Joe

Joe úgy érzi, mintha a válla fémből lenne, nem csontokból és inakból. Kicsit megtornáztatja, hogy ellazuljon.

– Tiszta fejjel kell gondolkodnunk.

Frannie szerint a férfi szörnyű alak volt. És persze Frannie-nek egyáltalán nem állt szándékában bántani. Baleset történt. Szörnyű baleset. Ezeket a lapokat osztották nekik, most meg kell próbálni valamit kezdeni velük.

– Gondolnunk kell a bizonyítékokra is – mondja Joe a földet bámulva. – Hogyan tudunk megszabadulni a vértől?

– Tűzzel – vágja rá Cathy.

– Tűzzel – ismétli meg Joe. – Rendben.

A férfi körbenéz a földesúton. Csak a nyaralójuk és két másik ház lakói használják. A helyszín korábban kolostor vagy apácazárda volt, amit aztán az 1950-es években alakítottak át nyaralóvá. A magánutat a három nyaraló kiszolgálására építették, ám meglehetősen elhanyagolt állapotban van. A fű sárgállik körülötte, nincs is leaszfaltozva, csak a keményre döngölt földön hajtanak be az autók, amelyet keményre cserzett a délszaki nap. Joe csak eltévedt autósokat látott erre, mást senkit. Átsuhan a fején, hogy mégis mit keresett itt egyedül ez a férfi, éjnek évadján…

– Előbb a testtel kell kezdenünk valamit – mondja Cathy.

Feláll, és némi habozás után elindul.

A nyaralót földek veszik körül, azokon túl erdők terülnek el. Öt évvel azelőtt vásárolták meg a házat hirtelen felindulásból. Frannie az eladó ingatlanok között bogarászott a neten, így talált rá a villára. Régi, viharvert és olcsó volt. A terv végül megvalósult, a költségvetést egy blokk hátuljára skiccelték fel, a hitel biztosítékaként pedig a vállalkozásukat ajánlották fel. Az első nyáron még mindig nem tértek magukhoz, hogy tényleg megcsinálták. Az év fennmaradó részére harminc foglalásuk volt, amiből ki tudták fizetni a jelzáloghitel ötödét. Amikor megkapták erről az igazolást, felbontottak egy palack bort Frannie házában. A lány pohárköszöntőt is mondott: „Hogy ne úgy csináljuk a dolgainkat, mint mások!”

– Van pár ásó a fészerben – mondja Joe halkan.

Mindhárman megdermednek egy pillanatra a sötétben. A délután folyamán jártak ott, amikor a sütögetésre készültek elő. A nap a tarkójukat perzselte.

– Talán az erdőben…

– Az erdő nem a miénk – mondja Cathy.

Arcából hátrasimítja sötét haját, és Joe-ra bámul. Valamit közölni akar vele, gondolja a férfi, de nem tudja pontosan, mit.

– Pedig elhagyatottak, és a talaj is puha – mondja Joe.

Tényleg ez a párbeszéd zajlik le közöttük? Minden kifordult a sarkából és valószerűtlenül irreális, mintha az égbolt hirtelen a talpuk alá került volna, a föld pedig a fejük fölé. Joe megrázza a fejét, megpróbál tiszta fejjel gondolkodni. Aztán Paul irányába terelődnek a gondolatai, aki tegnap az ebédlőasztalnál teljes komolysággal átnyújtott neki egy olyan aprócska szöszt, hogy hunyorítania kellett, hogy lássa. Elhatározása erősödik. Paul nem ezt érdemli. Nem szabad neki megfizetnie anyja hibájáért. Még olyan kicsi és ártatlan.

– Igen – mondja Cathy finoman, miközben távolodik a férfitól.

Tegnap az erdőben sétáltak, hogy menedéket nyerjenek a hőség elől. Miközben a kiálló gyökerekben botladoztak és az ágakba kapaszkodtak, arról beszéltek, hogyan birkózik Joe és Lydia a babaprojekttel – sikertelenül.

Cathy nem sokat beszélt, Joe pedig pontosan ezt akarta, ezért hívta el őt, és nem Frannie-t az erdei sétára. Nyugodtan, ám elcsigázva kerültek elő, és felbontottak egy üveg vörösbort.

– Cathyvel kell ásnunk – jelenti ki Joe.

Cathy nagyobb termetű, mint Frannie, és rendkívül aprólékos. Frannie csak elkapkodná.

– Jó mély gödröt kell ásnunk – mondja Cathy. Hangja testtelenül úszik a sötétben. Joe ráirányítja a zseblámpafényt. A nő arckifejezése üres, láthatóan sokkhatás alatt áll.

– Fel kell gyújtani ezt a vért – mondja Joe Frannie-nek, és körbemutat.

– De mégis hogyan?

– Minden egyes négyzetcentiméterét lángra kell lobbantani. Soha senki sem jár ezen az úton. Majd azt mondjuk, itt grilleztünk kinn. Csináljuk úgy, mintha valami nagyobb grillpartit tartottunk volna itt. Tábortűzzel. Valami ilyesmi – mondja Cathy.

Tényszerűen beszél, ám hangszíne kedves, mint mindig.

– Rendben – vágja rá Frannie vékony hangon. – De nem lesz gyanús… mármint hogy miért pont az út mellett?

– Tisztában vagyok vele – vonja meg a vállát Cathy. – Jó választ kell adnunk erre a kérdésre, ha egyszer majd felteszik. Vidd az autót a házhoz, és takarítsd le. Mosd le kívülről slaggal. De előbb a vértől szabadulj meg az úton. – Cathy nyel egyet, majd Joe-ra pillant. – A sírnak több mint két méter mélynek kell lennie.

– Tudom.

– A keresőkutyák miatt – teszi hozzá.

Joe bólint. Spánielek. Németjuhászok. Maga előtt látja szimatoló orrukat. Arra is képesek, hogy előrejelezzék, mikor jön meg gazdájuk a munkából csupán abból, hogy még mennyi gazdaszagot éreznek a levegőben.

– És utána?

Frannie Joe-val szemben áll, véres kezét a csípőjén nyugtatja, két jól kivehető ujjlenyomatot hagyva a bőrén.

Cathy nem válaszol, néhány másodpercig még a holttestet bámulja. A lábakra mutat. Joe könnyedén felkapja, mintha csak egy elesett katona lenne, és követi Cathyt, aki a vállánál fogva cipeli a testet a homályosan derengő erdősávba.

ELSŐ RÉSZ

Egy törvényes temetés megakadályozása

7.

Joe

Joe kifogy a szuszból, mire elérik a fákat. Mindkét kezét a holttest puha bokájára kulcsolja. Megtörli izzadságtól gyöngyöző homlokát. Izmai reszketnek. Nem egy sportos alkat. Gyűlöli a konditermet, egyszer egy hétig járt munka előtt, mint mások, de teljesen hasznavehetetlen volt napközben, folyton leejtette a szikét, és Mars csokit zabált.

Amikor már kicsit beljebb haladtak az erdőbe, Cathy megáll, és lerakja a holttest vállát a földre. A halott férfi teste furcsa szögben áll.

– Itt jó lesz? – kérdi.

– Nem tudom – feleli Joe közömbösen.

– Brit volt, azt tudod? Ott a piacon angol kiejtéssel beszélt – mondja Cathy, és lepillant a testre. – Vagy nyaralt, vagy itt dolgozott valahol, fogalmam sincs.

Joe is a földre teszi a holttest lábát.

– Igen – feleli.

Cathy félresöpri a leveleket tangapapucsos lábával. A lábujjai koszosak lesznek. Joe kikapcsolja a zseblámpafunkciót; teljes a sötétség körülöttük.

– Szerinted helyesen cselekszünk? – kérdezi Joe suttogva.

Mihelyt hozzászokik a szeme a sötétséghez, előbukkan Cathy, mint valami lassan előhívódó Polaroid-kép. Először a szeme fehérjét látja meg, majd szép lassan előbukkannak a végtagok is. Cathy az ajkába harap, és elkapja tekintetét. Joe meglepődik Cathy sebezhetőségén. Pedig őt nem jellemzik a hangulatingadozások, mint más nőket.

– Hát… igen. Fogalmam sincs.

Még mindig éjszaka van. Órák vannak vissza napfelkeltéig. Joe reméli, képesek lesznek rá.

– Úgy érzem, mintha valami rémálomba csöppentem volna – mondja a férfi.

– Én is.

– Szóval tényleg úgy gondolod, helyesen cselekszünk? – Kezével a hajába túr, apró földdarabkákat hagyva a fejbőrén, amelyektől viszketni kezd.

– Szerinted?

Joe majdnem felnevet. Ez olyannyira jellemző Cathyre.

– Nem tudsz válaszolni egy egyszerű kérdésre? – csattan fel.

Cathy az ásójára támaszkodva némaságba burkolózik.

– Nem kell ezt csinálnunk – teszi hozzá Joe néhány másodperc múlva.

Tisztában van vele, ezzel átnyúl Frannie feje felett, ám olykor az oszd meg és uralkodj ösztöne keríti hatalmába. Mert törekszik a biztonságra, mert törekszik… arra, hogy az első számú testvér legyen? Úristen, mekkora seggfej.

Cathy csak bámul rá. Egy pillanatra pontosan úgy néz ki, mint Frannie – olyan furán hasonlít rá, ahogyan néha a lánytestvérek szoktak.

– Tudom.

– Megállhatnánk most – teszi hozzá Joe teljesen feleslegesen. – Hívhatnánk a rendőséget. Pontot tehetnénk az ügy végére. Mielőtt még elkezdődne.

Joe torka elszorul. Ezt csak úgy mondta. Soha nem lenne képes megtenni. Sem Frannie-vel, sem Paullal.

– Nem gondolod komolyan, ugye?

– Nem – feleli Joe.

Pár másodpercre egymásba fonódik a tekintetük.

– Örökre szól – mondja Cathy, és a megfeketedett vérbe borított testre pillant. – Ugye tudod?

– Igen.

– Vajon mekkora büntetést kapna?

– Valószínűleg életfogytiglant – feleli Joe, hiszen Lydia ügyvédi irodánál dolgozik, így Joe az évek során némi jogi jártasságra tett szert. A lány sokat mesélt neki, és persze a tévéből is ismert eseteket. – Ha nem sikerül bizonyítani, hogy baleset volt.

– Szerintem is – mondja Cathy elhaló hangon.

Tekintetük ismét találkozik.

– Meg kell tudnunk, ki ez a férfi – mondja végül halkan.

– Mégis hogyan?

– Megnézzük a tárcáját. Jobb tudni, kivel állunk szemben, nem?

– Végül is igen – feleli Joe, és a férfi testére néz, akinek a nevét hamarosan megtudják, és aki néhány órával korábban még élő és lélegző lény volt. Úgy érzi, megint menten rosszul lesz.

Cathy az ásóval böködi a földet, így Joe letérdel, és a halott férfi farzsebébe nyúl.

Egy kulcscsomó. Egy pénztárca. Egy megtépázott papírfecni. Egészen embertelen dolog ez, gondolja; úgy érzi magát, mint valami hullarabló.

– Négy kulcs, közte egy autóé is – jelenti be. – Pár bankkártya. Személyi igazolvány. És ez nem tudom, hogy micsoda – mutat rá az összehajtogatott papírfecnire.

Ahogy kihajtogatja, a papírlap négy darabra esik szét. Úszik a vérben.

– Úristen! – sóhajt fel Cathy, miközben odamegy, és a telefonja fényénél megvizsgálja a lapot. Mindkettőjük keze reszket.

– Nem lehet elolvasni. Temessünk el mindent vele – mondja Joe.

– Nem. Ha magunkkal visszük, később talán… nem tudom – Cathy jellegzetesen vonja meg a vállát. – Segíthetünk vele. Ha rálelünk valamelyik rokonára.

– Mégis hogyan? Postára adjuk? – kérdi Joe meglepődve. – „Tisztelt címzett! Mellékelten küldjük…”

– Dehogy! De sosem lehet tudni. Talán segíthetünk vele – erősködik Cathy. – Lehet, hogy képesek leszünk vele enyhíteni… Egy nap.

Joe nézi, amint Cathy visszamegy az ásóhoz; testtartása szomorúságot áraszt. Majd a holttestre pillant. Mégis mi a fenét művelnek? Belerúg egy kődarabba, ami odébb röpül.

Cathy megfordul, és Joe-ra néz. A férfi némán állja a nő tekintetét, és megpróbál higgadt maradni.

– A családért tesszük – mondja végül Joe. – Nem? Ezt jelenti a család.

Cathy elfordul a férfitól, és ásni kezd. Három szív van most az erdőben, de abból csak kettő dobog.

Immár majdnem két méterre ástak le, ott állnak a gödörben, és Joe rápillant az órájára: hajnali négy múlt. Majdnem két órán át síri csendben ástak, csupán arról ejtettek szót, hogyan kellene átvágni a gyökereket. A baglyok huhogásán kívül semmi sem hallatszik. Teljes a sötétség.

Egészen mostanáig, amikor valami zaj hallatszik a távolban.

– Mi lehet ez? – kérdi Joe.

Cathy megáll, és az ásóra támaszkodik. Keze tiszta mocsok.

– Mi? – kérdi értetlenül.

Joe félrebillentett fejjel bámul testvérére.

– Egy autó – ismeri fel Cathy.

– A francba!

– Őrizd meg a hidegvéred! – mondja a nő, és tovább folytatja az ásást; ásója szaporábban vájja a földet, mint korábban.

Joe-t valósággal megbénítja a félelem, és feszülten hallgatózik. Hátha szirénát hall. Egy olasz rendőrautó zaját. A kocsi egyre nagyobb zajt csap, amint közeledik hozzájuk. Ám szerencsére nem feléjük tart, és a motorzaj szép lassan elhalkul. Joe szinte hallja, amint óriási kő esik le a szívéről. Szerencsére nem arra ment, ahol Frannie fog tüzet gyújtani.

– Iszonyú fáradt vagyok! – mondja sóhajtva Cathynek. Keze csatakos az izzadságtól.

– Tisztában vagyok vele – mondja Cathy.

– Mit fogunk mondani a többieknek? Mit mondjak Lydiának?

Cathy egy pillanatra megáll. Haja kócos, a nyakához ragad. Van benne valami démoni, ahogyan ott áll a sírban. Valószínűleg nemcsak benne, hanem Joe-ban is.

– Nem mondhatod el neki. Ugye tudod?

– Persze. Minél kevesebben tudják, annál jobb. Ez csak Plantékre tartozik.

Amikor anyjuk átadta a három gyerekének a vállalkozást, Joe szerette volna, ha a vezetéknevük valamiképpen megjelenik az állatorvosi praxisuk elnevezésében, de mindenki azon az állásponton volt, hogy úgy hangzik, mintha valami kertészeti áruház lenne. Így kapta a Vets 24, azaz nonstop állatorvosi rendelő nevet, amire még anyjuk is elismerően csettintett.

Jelenleg Evan, a legnagyobb tapasztalattal rendelkező munkatárs helyettesíti őket, amíg nyaralnak. Joe persze tudja, mit fognak majd hallani, ha hazatérnek. Evan valóságos hősnek tartja magát. Nyugdíjas édesanyjuk is besegít azért néhány napot. Remélhetőleg támaszt nyújt majd Evannek.

– Igen – helyesel Cathy, és tekintetük ismét összefonódik. – Csak mi tudhatjuk. Örökké köztünk marad.

Még egy óra kell, mire teljesen kiássák a sírgödröt. Az utolsó része a legnehezebb. A talaj hideg és tömör, a felettük elterülő égbolt pedig csendes és sötét. A gödör oldalából kukacok kandikálnak ki, mintha csak Joe-t figyelnék, ahogy ás.

Frannie fél hatkor néz bele a gödörbe. Elégette a vért az úton, és lemosta az autót, a lökhárítón lévő horpadást azonban nem tudta eltüntetni. Joe azt majd megoldja. Frannie segít a többieknek kiszállni a sírgödörből; a három testvér most kéz a kézben van a bajban.

Amikor Cathy kikászálódik a gödörből, az égbolt világosodni kezd, feketéből szürkébe vált át, a hajnal egyhangúsága mindent beterít. Még mindig meleg van, az éjszakai nehéz illatok nem illantak el.

– Szóval akkor – kezd bele Cathy, és kézbe veszi a tárcát – nem nézted meg a nevét?

– Nem akartam – feleli Joe.

Joe nézi, amint Cathy ujjai a hitelkártyára domborúan nyomott nevet simítják.

– W. R. McGovern – mondja halkan, aztán rálel a jogosítványra is. – William. Harmincegy éves.

– Volt – mondja Frannie, miközben futó pillantást vet Joe-ra.

– Volt – visszhangozza Joe.

Frannie a 31 éves William R. McGovernre borul, mintha megáldaná. Amikor visszaül, homlokát vérfolt borítja. A sír megásva. Cathy a halott férfi fölé hajol, és lezárja a szemét.

8.

Most

Jason irodája, február közepe, 17:55

Jason irodája előtt ácsorgunk a hidegben. Ő egyik lábáról a másikra áll, látszik, hogy mehetnékje van. Hat előtt tíz perccel tessékelt ki a rendelőből, mégis úgy tűnt, szóval akar tartani; kérdések záporát zúdította rám, miközben a kopott előcsarnokon vágtunk át. Maximálisan ki akarta használni az időt.

– Mielőtt elmennék… – kezd bele immár másodjára, aztán mindenféle engedélykérés nélkül cigarettára gyújt –, nincs semmi kapcsolat a többiekkel, ugye?

– Nincs – felelem. – Semmi.

– Ühüm – mondja, és sodorgatni kezdi a cigaretta filterét; nyilvánvalóan gondolkodik, orrlikaiból füstcsíkot ereget. – Érdekes.

– Valóban?

– Igen. Nem erre számítottam – mondja, és megvonja a vállát. – A családtagok többnyire nehezen vágják el a szálakat.

Pillantásunk találkozik, cigarettája parazsa valóságos napként világít a ránk ereszkedő téli sötétségben.

– A körülményektől függetlenül – teszi hozzá.

Fura, hogy itt a fagyos hidegben folytatódik a rendelés, de én igencsak szeretek vele beszélgetni, és kedvelem, hogy olyan jól vág az agya, ezért nem bánom különösebben.

– Arrafelé megy? – teszem fel a kérdést, miközben abba az irányba mutatok, amerre többnyire járni szokott.

– Igen, de késésben vagyok – feleli, és a karórájára pillant.

Majdnem felteszem a kérdést, de végül lakatot teszek a számra. A kapcsolat egyirányú: így is kell maradnia, hogy működjön. Rábízom a legbelsőbb titkaimat, de semmit sem kapok cserébe. Ő objektív, én pedig szubjektív, feldúlt és sebzett vagyok, amiért elveszítettem a családomat, elidegenedtem a szüleimtől, sőt még Joe-tól is.

Egyszerre lépünk. Én a rossz irányba megyek, de fikarcnyit sem érdekel. Igazából teljesen ráérek.

– Valóban meglep, hogy megszakadt a kapcsolat – mondom, ahogyan elhaladunk egy bolt előtt, amely éppen nagy zajt csapva csukja be sötétkék ablaktábláit a puha ködben.

– Tényleg? – kérdi Jason, és látszólag egyáltalán nem érdekli, hogy véget ért a rám szánt idő.

– Igen… – mondom, majd hirtelen Joe-ra gondolok, és arra, hogyan hullott minden szét. Az én szerepemre, az ő szerepére; arra, hogyan nézett rám akkor éjszaka. Amikor mindenre fény derült, de korántsem úgy, ahogyan számítottunk rá. – Azt hiszem, végül mégiscsak önmagukkal törődtek – mondom habozva.

Jason szomorúan felnevet, mikor a rendőrlámpákhoz érünk. Mutatóujjal megnyomja a gombot, és kivárja, míg a keze egy pillanatra narancsfénybe borul. Én hátrapillantok az épületre, ahonnan kijöttünk, és a fagyban jól látszó, egymás mellett sorakozó lábnyomainkra.

– Tudja – kezdi, és sanda pillantást vet rám. – Az én családom is pontosan ilyen. Nem maga a hibás, ez róluk szól.