Nádasi Krisz: Grafomán ötlettár

Jogtulajdonos / copyright Nádasi Krisz, 2022

Borító: Somogyi Klára

Kiadja: KNW kiadó

www.krisznadasiwrites.hu

Minden jog fenntartva / All rights reserved

Első kiadás

ISBN:

Nádasi Krisz kiadásában megjelent szakkönyvek

Hogyan írjunk könyvet? (nyomtatott könyv és e-könyv)

Írói jegyzetek (nyomtatott könyv)

Magánkiadás előtt – A kreatív írás alapjairól (e-könyv)

Kreatív írás feladatok – Írói gyakorlatok minden korosztálynak (e-könyv)

Könyvkiadók kíméljenek! – Online könyvek kiadása ingyen a Libri, Bookline, Google Play és más könyvesboltokban – Gyakorlati kalauz (e-könyv)

KÖNYVMARKETING 1.0 – Hogyan építs fel működő könyvmarketing rendszert ingyenes eszközökkel (e-könyv)

Instagram-marketing (nem csak) íróknak és szövegíróknak – Könyvmarketing 2.0 (e-könyv)

Te soha nem fogysz ki az ötletekből?

VAGY NÉHA MÉGIS?

Elfog a vágy, hogy írj, de félsz leülni, mert nincs konkrét ötleted?

Van az úgy, hogy csak az érzés van meg, hogy viszket a kezed, hogy tollat ragadnál, hogy a géphez ülnél, mert vágysz a flow-élményre. Arra a csodára, ami akkor történik meg, amikor belefeledkezel egy történetbe, egy világba, egy emlékbe. Amikor átkerülsz egy másik lelki, mentális dimenzióba, és lubickolsz a jó érzésben.

Van az úgy, hogy elővennéd a naplódat, és skribálnál, de az aznapi történéseket nincs kedved leírni, mert nem érdekesek. Valami fontosabbat akarsz alkotni. Ilyenkor vágysz egy izgalmas hívószóra, egy elgondolkodtató kérdésre, talán a netre is fellépsz, hogy inspiráló listát keress. Ha így teszel, elszalad az idő, és éppen a naplózásra nem marad belőle elég, talán az írni vágyás is kiég belőled, és ott maradsz a semmi nyereségével a csoda helyén.

Van az úgy, hogy történetet írnál. Novellát, vagy a regényed egy újabb jelenetét, de félsz, hogy az ötleted klisés, vagy esetleg nincs is ötleted. Ismered már jól azt az érzést, amikor megnyitsz egy dokumentumot a szövegszerkesztőben és az visszabámul rád, pislogás nélkül, szűzi fehéren? Szörnyű. A maradék önbizalmad is porrá törik.

Talán olyan ember vagy, aki kifejezetten szereti azt a fajta fogalmazást, írást, amit önismereti naplózásnak hívok. Van rá egy külön füzeted, hogy magadról érdekes kérdéseket válaszolj meg benne, mert szereted, hogy minden kérdéssel közelebb kerülsz a „ki vagyok én?” megfejtéséhez. Érdekelnek a lelki és mentális folyamatok, hogy milyen ember, milyen személyiség vagy általában és ma, és hogy miért.

Talán olyan ember vagy, aki folyton történeteken gondolkodik, és rengeteg ötlete van. Olyan sok, hogy végül egyet sem ír meg, vagy mondjuk csak négyet egy évben. A választás zavarában szenvedsz, túl sok körülötted az inger, és még arra sem tudod rávenni magad, hogy eldöntsd, melyik ötletedből legyen novella vagy új regényfejezet.

Igaz rád bármelyik is a fentiek közül?

És az is igaz, hogy szereted magad jól érezni, szereted az alkotás örömét, és alig várod a következő alkalmat, hogy belefeledkezhess egy izgalmas szöveg megírásába?

Akkor pennát vagy klaviatúrát elő, mert ezt a könyvet neked írtam, és már a következő fejezetben konkrét feladatot, kérdést, ötletet kapsz a mai első fogalmazásodhoz!

Ötletek a saját életedből

A KÖNYV KÉT BLOKKBÓL áll. Az első – ez, amit most olvasol – a naplóíróknak és történetíróknak együttesen szól. 345 olyan felvetést sorolok fel benne, amelyekkel foglalkozhatsz a naplódban, önismereti füzetedben, megválaszolhatod őket magadnak, és persze megmutathatod a barátaidnak, spirituális társaidnak, akár csoportban is végigmehettek a kérdéseken, és megbeszélhettek minden héten egyet. (Ezekből 62 kérdés kifejezetten a naptári év zárására és a következő év tervezésére vonatkozik.)

Ha egyáltalán nem naplózol, hanem csakis történeteket írsz, akkor ezek a kérdések inspirációként szolgálnak a szereplőid életének mélyebb ábrázolásához. Azt javaslom, használd őket úgy, hogy megválaszolod őket hosszan, apró részletekbe menően, leírva minden érzést, párbeszédfoszlányt, helyszínrészletet és színt, ami csak eszedbe jut. Aztán odaadod ezt a teljes élményt egy adott szereplődnek. Mutatok majd rá példát.

Ha történetíró vagy, megteheted persze azt is, hogy egyszerűen interjúkérdésnek fogod fel a felvetést, és kitalálsz rá egy fiktív választ, amit az az adott szereplő adna. Ez sem rossz használati mód, de nem lesz annyira mély, mintha saját magadból építenéd a válaszokat. Majd meglátod a kérdéseket és eldöntöd magad.

Hogyan kezeld a kérdéseket?

Akár naplóíró vagy, akár történetíró, kezdd azzal, hogy kinyitod a füzeted. Lehet, hogy te inkább gépbe szeretsz írni, akár mobiltelefonba, akkor azt vedd elő, de nagyon erősen javaslom, hogy legalább egy kérdést klasszikus módon, papíron – és tollal vagy ceruzával – válaszolj meg. A kézzel való írás ugyanis más agyterületekre és máshogy hat, azt mondják, kreatívabbak vagyunk, amikor kézzel írunk.

Ahogy fentebb említettem, írj le minden részletet, ami eszedbe jut, olyan sorrendben, ahogy ezek felmerülnek benned. Semmiképpen ne cenzúrázd a részeket, a gondolatokat. Írd le a negatív és pozitív élményeket is, jöhetnek a nyomdafestéket nem tűrő szavak, a szleng is, és a szereplőket a valódi nevén nevezd. Ezt most magadnak írod. Írd le mindazt, ami történt, de azt is, hogyan érezted magad és mit gondoltál. Értékelheted is ezt, azaz a mai eszeddel hozzátehetsz további gondolatokat, eldöntheted például, ki cselekedett megfelelően, hozzáfűzheted, ha ezt a sztorit viccesnek találod, vagy elmesélted valakinek és ő viccesnek találta, sőt elmondott erre egy másik történetet – és ezt is leírhatod. Tehát mindent írj le, ami eszedbe jut erről, nincs olyan, hogy túl sok.

Például amikor azt kérem, gondold végig, milyen szomszédjaid vannak, és van-e köztük egy furcsa madár, lehet, hogy azt válaszolod, nem is ismered a szomszédaidat. De minden bizonnyal akkor a múltadban azért van egy szomszéd, akivel kapcsolatban emlékszel valami érdekességre. Gondolkozz erősen, merülj el az emlékeidben. Biztos vagyok benne, hogy legalább egyvalaki eszedbe jut! Lehet, hogy egyetlen mondatot tudsz csak róla írni, de ha hagyod, hogy az agyad visszaidézze ezt a figurát, szerintem még egy-két dolog eszedbe jut róla. Nem az fontos, hogy híres színművész volt-e, vagy hogy tízszer betörtek-e hozzá. Az olyan apróságok is szépen árnyalják a képet, minthogy nem szerette a kocsonyát, és amikor adtál volna neki egy tányérral karácsonykor, visszautasította, aztán két nappal később becsöngetett, és elnézést kért, majd elmondta, hogy a lánya szerint inkább el kellett volna fogadnia, mert neked bizonyosan rosszulesett, és hogy ő emiatt most milyen nyomorultul érzi magát. Azért érdekes egy ilyen részlet, mert igazi. Mert egy lélegző, hús-vér embert mutat, egy emberi történetet, egy jellemet. Az ilyen részletektől lesz eleven egy bejegyzés, akár naplóról, akár novelláról van szó. Egy leírásnak akkor lesz hatása, ha efféle, nem pedig akkor, ha óriási drámai jelentőségű akciót írsz le benne, mint mondjuk egy betörést.

Ha naplóíró vagy, akkor elkészültél a bejegyzéssel. Ha van kedved, kereshetsz a leírtaknak más gondolati logikát, és felépítheted ezt a szöveget ugyanezen kis alkotóelemekből máshogy. Például időrendi sorrendbe teheted az eseményeket.

Ha történetíró vagy, akkor elteheted ezt a bejegyzést későbbre, vagy felhasználhatod azonnal. A lényeg, hogy a regényed egy szereplőjének jellemalkotásában vagy egy novellaötlet kibontásában lesz a mankód. Ezt az emléket egészében add át egy szereplőnek. Ez a szereplő lehet bárki, akár veled ellentétes nemű, vagy teljesen más korú személy is. Ha ez már egy kiforrott jellem, és ti ketten eltértek egymástól, akkor a szereplőd reakciója ugyanezen történésekre természetesen más lesz, mint a tiéd, de az alaphelyzet megmarad, ez lesz az, amit felhasználsz. Ha azonban a szereplőd úgy reagálna, ahogy te tetted, akkor még a lelki finomságok is megmaradnak.

Ha új novellát írsz ebből az emlékből, akkor azt javaslom, tartsd meg az érzelmi rezdüléseket is, és a kitalált szereplőd ezen saját tapasztalataid alapján viselkedjen, és csupán más aspektusokat tekintve különbözzön tőled.

A példában említett kocsonyás szomszéd például lehet a történeted főhősének a szomszédja. Azon gondolkozz el, a főhősöd miért főzött kocsonyát, és miért adott a szomszédnak belőle. Aztán amikor a szomszéd később becsöngetett és elnézést kért, hogyan reagált. Szívesebben vette volna, ha az öreg valóban elfogadja az ételt, vagy jobb így, hogy őszintén visszautasította?

De lehet az öregember a főhősöd, és a történet ezen részében a szomszédjával való viszonnyal mutatod, milyen ember, hogyan kötődik másokhoz. Ez a kocsonyás utalás csak szín lesz a történetben, mutatja, hogy az öreg kommunikál, hogy a szomszéd szereti, hisz adott neki valamit. Nem feltétlenül ez lesz a fő szál – ez csak színesíti, jellemet rajzol.

De természetesen lehet ez a fő szál is. Mert mondjuk a novella arról szól, hogy a főhősöd, az idős férfi, elég rossz egészségi állapotban van, de minden tőle telhetőt megtesz az életminősége javítására. Lemegy sétálni, maga vásárol, takarít és a többi. A szomszédja egy fiatal, aki ha tudja, segíti, például időnként ad neki kekszet, pitét, egy doboz sört, és elbeszélget vele kicsit a nyűgjeiről. A főhősöd ezt nagyra értékeli. Aztán úgy adódik, hogy ez a fiatal kerül bajba, mondjuk leesik a cukra és elájul. Az idős szomszédnak tűnik fel, hogy nem jön zaj a lakásból, kopog, gondnokot, majd mentőt hív. Végül a kocsonya fogja megmenteni a fiatal életét.

Látod? Tőled függ, mire és hogyan használod a valódi emlékedet, történetíróként végtelen választási lehetőséged van.

Konkrét példák történetíróknak

Hogy további segítséget adjak a valódi emlékeid feldolgozásához, megmutatok egy részletet a „Minden rendben?” című novellámból, amely a Székelyföld folyóiratban jelent meg 2021 májusán. Maga a novella egy fiatal házaspárról szól, és arról, mennyire különbözően hat a bezártság és az otthoni munkavégzés a lányra és a fiúra. A részlet pedig:

„Reggel városnézésre indultunk. Szemerkélt az eső, de nem bántam, beültünk a tejivóba és pöttyös bögréből ittunk kakaót, a téren megnéztük a belváros bronzmakettjét, ujjammal húztam az esőcseppes útvonalat a zöldülő házacskák közt. Dávid hátat fordított nekem és elindult, tudtam, hogy a várba akar menni, és hogy kerülővel, hát követtem.

– Ide menjünk be! – kiáltottam fel, ahogy egy tündéri kézműves bolt elé kanyargott velünk a macskaköves út, egy egyszerű szizálköteg tisztelgett a küszöbön, piros kaspóban, mellette a piciny kirakatban pedig horgolt kabátos horgolt mackók ücsörögtek. Elragadtatva jártam körbe a kis helyiséget: középen széles fapolcok emeletben, rajtuk gyertyák és koszorúk, asztali díszek és szalvétatartók, a fal menti polcokon apróságok, sötétbarna könyvtámasz, bekeretezett tusrajzok kezekről és állakról... és horgolt kabátos horgolt mackók.

– Melyiket szeretnéd? – kérdezte Dávid komolyan és én választottam, miközben a boltos kedvesen mesélt a mackókról, egy autista fiú horgolja őket, mind egyedi, minden áru helyi művész munkája, ő maga a szizáldíszeket készíti.

– Ez a világ legjobb boltja – mondtam a nőnek –, tapintható benne a szeretet.

Ahogy kiléptünk, Dávid végre egyenesen a vár felé vette az irányt.”

A novella ezen része Kőszegen játszódik, ahol tényleg jártam, a tejivóban tényleg pöttyös bögréből ittam, tényleg megnéztem a város terén a makettet, és aznap tényleg esett kicsit az eső, továbbá a kézművesbolt is létezik (létezett?), s tényleg ilyen az áruja. Még a horgolt mackókból is vettem, a mai napig megvan. A saját emlékemet adtam oda ennek a novellafőhősnek, hogy legyen egy hiteles helyszín, ahol meg tudom mutatni a férjével való kapcsolatát.

Más novellákban is előszeretettel használok olyan helyszíneket, ahol tényleg jártam, például „A tiszta vizű tó” című novellámat a Helyőrség portálján teljes egészében elolvashatod: ebben az ohridi táj, templom és étterem leírása valós, de az ételeké is, valamint az, ami az ohridi pisztrángokról szerepel benne.

De hogy ne csak helyszín jellegű példát adjak, mutatok még egy részletet. A Magyar Naplóban 2021 júliusán megjelent „A vitorlás mintájú hajkefe” című írásomban felnőtt lány látogatja meg idősödő anyját, és az anyukának adtam a saját kardigánomat, meg az ezzel kapcsolatos alábbi szokásomat:

„Melegítőfelsőm zsebéből aszpirint kotrok elő.

– Ha nem akarod, hogy annyira fájjon, vedd ezt be.

Noémi felül, hitetlenkedve néz hol a szemembe, hol a kis fóliás csomagra.

– Gyógyszert?

Megvonom a vállam.

– A szívfájdalom is csak fájdalom, az agyban ugyanúgy van bekötve, mint a hátfájás.

Noémi megrázza a fejét.

– Anya, te hogy élted túl, amikor apa meghalt?

Elrakom az aszpirint. Soha nem szoktam le róla, hogy így gyűjtsem a hasznos holmikat. Amikor Noémi kicsi volt, mindig volt elöl egy sor apróság – biztosítótű, játékpénz, fél pár zokni, sosem használt zsebkendő –, megszoktam, hogy egyszerű megoldásként a ruhámba rejtsem őket, így most hatvanéves fejjel is folyton teletömöm a Superdry kardigánom két nagy első zsebét. Ahogy az aszpirint visszateszem, ujjaim egy hajgumiba akadnak.

– Gyere be a fürdőszobába, megfésüllek – mondom Noéminek.”

Önmagad mély megismerésének azért van jelentősége a történeteid szempontjából, mert a jó novella és regény az emberekről szól, a jellemekről – nem a kalandról. A kaland csupán a csatorna, amin átjut az üzeneted!

Még egy kérés, mielőtt beleveted magad az olvasásba

Ennek a könyvnek az olvasása fárasztó. Nem az a lényeg, hogy kiolvasd elejétől a végéig, hanem hogy belelapozz, és válassz egy felvetést, amire meg is írod a bejegyzést.

Alakíts ki magadnak egy hozzád illő rutint!

Például kezdheted minden napodat úgy, hogy felülsz az ágyban, fogod a füzetedet, és teleírod a következő lapját a Grafomán ötlettár következő kérdésére adott válasszal.

Vagy ha például olyan a heted, hogy kedden és pénteken jársz be dolgozni, akkor munkába menet a buszon a telefonodba pötyögheted be a válaszokat, és így heti két kérdésre válaszolsz.

A legjobb megoldás, ha a bejegyzések írását egy meglévő szokásodhoz kötöd, mert akkor lényegében nem kell új szokást felvenned. Ha már most is rendszeresen naplózol, nyert ügyed van, mert még az időablakod is rendelkezésre áll, csak azt kell eldöntened, hogyan haladsz a kérdésekkel, hogyan választasz közülük.

Na és hogyan haladj velük?

Megteheted, hogy az első kérdéstől haladsz az utolsó felé ebben a könyvben. Ennek két hátránya van: egyrészt egyes kérdések biztos jobban tetszenek, mint mások, és ezekre szívesebben válaszolnál. Másrészt talán nem vonz, hogy hosszú ideig egyetlen témával foglalkozz.

Ezzel vitatkozom, mert attól, hogy egy gyűjtőcím alá tettem bizonyos kérdéseket, még nem egyformák, sőt. Életed más aspektusára világítanak rá, és a különböző emlékeknek más a hangulatuk is.