Biró Lajos

A bazini zsidók

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-653-0

A mohácsi csata után Szulejman császár rövid látogatást tett Budán, a királyi palota kincseit leküldte Sztambulba, azután összetereltette a budai zsidókat, és magával vitte őket. Úgy vélte, hogy szüksége van rájuk, és hogy birodalmának hasznára lesznek. Az erőszakkal áttelepített zsidók közül két fivér – Dávid és József – Baja tájékán átszökött a laza gyűrűn, amelyet a szultán lovas katonái vontak éjszakára a zsidók tábora köré, és eljutott a Dunáig. A két fivér itt szerzett egy rozzant ladikot, és néhány napig a Duna mocsarai között lappangott, azután visszament Budára. Budán a városi tanács a zsidók házait ekkorra a várnagy engedelmével kiosztotta már a város lakosai között; a két fivér tehát egy éjjel kiásta azokat a drágaságokat, amelyeket nemrégen elhunyt apjuk rejtett el egy utcai zendülés idején a háza pincéjében, azután elment Tatára, onnan Sopronba és onnan Pozsonyba. Ezekben a városokban azonban a zsidók szorongattatva éltek, hajlott hátúak és nyomott lelkűek voltak, és a két fivérnek nem támadt kedve a maradásra. József Olaszországba vágyódott, ahol mind a ketten eltöltöttek egy-egy évet a páduai főiskolán, Dávid azonban azt mondta, hogy Olaszországból is mindig visszakívánkoznék Magyarországba, éppen úgy, mint ahogy Törökországból visszakívánkozott volna, ha tehát József azt akarja, hogy ő ne veszítse el a lelke nyugalmát, telepedjenek le Magyarországon valahol. Úgy határoztak, hogy ellátogatnak Kassára, ahol elégedetten élt egy Izsák nevű rokonuk, akit néhány évvel ezelőtt Lajos király nevezett ki az ottani pénzverő műhely vezetésére; Kassa felé való útjukon azonban nem jutottak túl az első állomáson. Reggel indultak el Pozsonyból, déltájban betértek Bazinban az ottani kis zsidó község elöljárójához, Mihályhoz, akit ott Szappanos Mihálynak neveztek, mert nagy szappankészítő műhelye volt. Itt megismerkedtek ennek a Szappanos Mihálynak a két lányával, Eszterrel és Judittal; és Dávidnak úgy megtetszett Eszter, hogy nem akart továbbmenni, hanem ott maradt, és nemsokára feleségül is vette. A tizenhét éves Eszternek mély, meleg, barna szeme volt; finom, kis orra, puha, szép szája; szelídség, melegség, barna sugárzás és csendes hűség volt az egész lány. Ilyen maradt asszonykorában is. Judit más volt. Hófehér az arca és kékesfekete a haja; finoman metszett, hajlott orra volt, és keskeny, hideg, szép szája. Nagy szeme mindig olyan volt, mintha kérdezne valamit, vagy olyan volt, mintha nagyon messzire nézne. Józseftől mindenki azt várta, hogy vegye el Juditot, mint a bátyja Esztert; ő maga is ezt várta magától; néha hosszú órákig beszélgetett Judittal, de nem tudta rászánni magát, hogy megkérje. Érezte, hogy Judit sem akarja őt. Az én szemem is olyan, gondolta sokszor, mint az övé: mindig kérdez, és sohase felel; és ha együtt vagyunk, ahelyett, hogy egymásra néznénk, valami reménytelen messzeségbe nézünk. József így az öregedő Márton nagy bosszúságára nem vette el Juditot, hanem a bátyja házánál élt magányosan. Ami ennél még nagyobb baj volt, Juditot nem lehetett férjhez adni, mert ha az apja a házhoz hozott valakit, akiről azt sejtette, hogy a férjéül szántak, mély ájulásba esett, és néha hosszú órákig feküdt mozdulatlanul.

Három év múlva, május elején egy napon Dávid Trientből jött haza, ahova lovakat és prémeket vitt le. Kora délután jött meg; József egész délután nem zavarta; az esti istentisztelet előtt azonban bekopogtatott hozzá. Dávid ránézett, és látta, hogy rossz hírt hoz. Eleresztette az Eszter kezét, amelyet eddig a kezében tartott. Boldogságtól napfényes arca elborult egy kissé. – Mi újság? – kérdezte fanyarul.

– A pozsonyi purgerek – mondotta József nyugodtan – küldöttségben jártak a grófnál, hogy tiltsa el nekünk a posztóval és a lovakkal való kereskedést, amint a pozsonyi zsidóknak el van tiltva.

– Hogyne – szólt Dávid a haragtól elpirulva –, csak rongyokkal legyen szabad kereskednünk!

– Igen – mondta József nyugodtan –, csak rongyokkal.

– És a gróf? – kérdezte Dávid visszafojtott lélegzettel.

– A gróf megígérte nekik.

Dávid szótlanul harapott bele az ajkába, és az arca lassan elsápadt a tehetetlen dühtől. Eszter rátette a karjára a kezét. Dávid lassan elhárította magától ezt a csendes csillapítást, és szótlan, keserű rágódásba merült. József csendes részvéttel nézte kínlódó bátyját, és nyugodtan mondta:

– Ha a grófnak nem tagadtuk volna meg azt az ötszáz aranyat, amelyet az elutazásod előtt kért, akkor a jó pozsonyi polgárok négykézláb hagyták volna el a bazini várat. Sőt azt gondolom, be se merészkedtek volna a várba; és bizonyosra veszem, hogy a gróf Gregorovius mesterrel megüzentette nekik, hogy olyan kedvében van, hogy a zsidók ellen mindent lehet kérni tőle. A bazini grófok pártfogása hatalmas pártfogás, de előbb-utóbb koldussá teszi az embert.

– Én azt hittem – szólt halkan Eszter –, hogy csak Tamás gróf gyűlöl bennünket.

– Ferenc nem is gyűlöl – válaszolta József. – Csak pénzt akar.

Mindhárman hallgattak. Eszter néha aggódva pillantott Dávidra, József pedig elgondolkozva és figyelmesen nézte mind a kettőjüket. Dávid végre felállott, és elment Józseffel az esti istentiszteletre. Az istentiszteletre összegyűltek a bazini zsidó férfiak mind: összesen tizenketten. Istentisztelet előtt Mihály, a hitközség elöljárója tanácskozást tartott velük. Ferdinánd király tárnokmestere újra kivetette a zsidó adót a hitközségre; az új adó kétszerese volt annak, amit az elmúlt évben fizettek. Most arról volt szó, hogyan róják ki egymás között a fizetendő összegeket. Mihály azt ajánlotta, hogy fizesse mindenki a kétszeresét annak, amit tavaly fizetett. Ez ellen a szegényebbek hevesen tiltakoztak. A tiltakozók közt a legelkeseredettebb volt Jakab, egy magas, sovány, hajlott hátú ember, aki batyuval a hátán járta a környékbeli falvakat, és aki csak a parasztokkal kereskedett.

– Fizessenek azok – mondotta szikrázó szemmel –, akik olasz bársonyruhában járnak. Ha az adót idén megkettőzték, jövőre majd megtízszerezik, hiszen látják, hogy a bazini zsidók között milyen mágnások vannak.

Sámuel, a gazdag öreg borkereskedő hallgatva nézte Dávidot. Ábrahám és Izsák, akik szegény emberek voltak, lázasan helyeseltek Jakabnak. Dávid összeszorított szájjal hallgatott. Mihály közbelépett.

– Azt gondolom – mondta nyugodtan –, hogy az adót azért emelték fel, mert a budai hitközség megszűnt, Budán nincs zsidó prefektus, a király nem is lakik Budán…

– János király ott lakott – szólt közbe Simon, aki kardcsiszár és páncélkovács volt, és fiatalkorában Szapolyay nádor szolgálatában állott.

Erre haragos felzúdulás támadt. Ruben, egy hunyorgó szemű, csepüszakállú, hajlott orrú kis szabó magánkívül rikácsolt:

– Mi közünk nekünk az ő tusakodásaikhoz? Mi közünk nekünk hozzá, hogy a tisztátlanok közül kit neveznek királynak? Nekünk mindegy, hogy kit fizetünk meg azért, hogy disznóból ne legyen ragadozó farkassá. És az a trón, amely felé mi nézünk, messze van innen.

Eleázár, a község jegyzője és templomszolgája megszólalt. Rajongó szemét felfelé emelte, és a hangja reszketett a felindulástól.

– De a király – mondta éneklő, zengő, ujjongó hangon – már útban van, hogy a trónt elfoglalja. Hallom a lépéseit, és érzem a jövése drága illatát. Cion reszket a várakozástól, mint a szerelmes asszony; és az arkangyalok emelik már ajkukhoz a harsonát. Készítsétek a lelketeket, és figyeljetek, hogy készen legyetek, amikor a kürt szava végighasít a földnek egyik végétől a földnek másik végéig.

Összekulcsolta a kezét, és lihegve hallgatott. A gyülekezetben elfogódott csend támadt. A világ az utóbbi időben megint tele volt nyugtalansággal; a lelkek hánykolódtak új gondolatok sarkantyújától és régi megszokások zablájától; a zsidók között pedig északon és délen újra meg újra végigfutott egy lázas suttogás, hogy most… most telik be az idő! – útban van már, közeledik már, jön már ama megváltó király, a Messiás. A magyarországi zsidók között a régi hit olyanná lett, mint egy távoli és halvány emlék, de az északról idevándorolt, sápadt, vézna Eleázár a gyengéden szkeptikus megszokást mostanában mind sűrűbben felrázta eksztatikus vízióival. Jön… érezni a jövése drága illatát… Hátha? – minden egeknek mindenható ura, hátha? A bazini zsidók megborzongva meredtek maguk elé, csak a József szelíd, barna tekintete siklott jóindulatú kíváncsisággal egyikről a másikra.

A beszélgetés ezután halkabban és szelídebben indult meg, de hamarosan megint izzó vitává lett. Jakabnak a húsát sorvasztotta el az az emésztő vágy, hogy a gyerekeinek némi vagyont szerezzen; de korlátolt elme volt, és nem tudott a pénzszerzésre más módot találni, mint azt, hogy a parasztokkal kereskedik. A Dávid és a József felsőbbsége és nyugodt előkelősége az első perctől fogva ingerelte őt, az a mód pedig, ahogyan pénzt kerestek és pénzt költöttek, felszított benne minden keserű dühöt.

– Lovas karavánnal végigvonulni a városon! – mondta gőzölögve. – Bársonyujjasban feszíteni! Tollas kalapot a fejre, flórenci selyemruhát az asszonyra –, azután mi fizessünk! Azután mi szenvedjünk érte! Vagy van a községnek elöljárója, vagy nincs!

Mihály tudta, hogy a vejének milyen rossz néven veszik a szokásait, az életmódját, az öltözködését. Tudta, hogy még Sámuelnek, a gazdag borkereskedőnek is az a meggyőződése, hogy zsidó ember csak kopottan és alázatosan mutatkozzék mások előtt, a háza is legyen kívülről rongyos és piszkos – belül ragyoghat, ahogy tud; és a ház ura otthon fejedelem lehet, ha tud. Most Dávid felé hajolt, és nyugodtan mondta:

– Dávid, a szerénység még senkit sem tett kisebbé. Én legjobban szeretek abban a bőrkötényben járni, amelyet a műhelyben hordok, de mindenkire ráhagyom, járjon, ahogy tud, és ahogy jónak látja. Neked azonban most meg kell gondolnod, hogy ha zsidó ember hibát követ el, mindig a testvérei rovására is követi el. És meg kell gondolnod, hogy zsidótól hiba lehet olyasmi is, ami másoknál nem hiba. Te túlságosan sok pénzt keresel, és túlságosan sok pénzt költesz. Te nagyon is fent hordod a fejedet ott, ahol be kellene húznunk a fejünket a nyakunk közé; és hangos lódobogással haladsz el ott, ahol lábujjhegyen kellene járnunk. Veszedelmet hozhatsz ránk, Dávid, ezt gondold meg; ez az, amire kérünk.

– Mit kérünk! – kiáltotta Jakab. – Követeljük! A község parancsolja meg.

Halk helyeslés támadt. Dávid talpra ugrott. Lehajtott fejét felemelte, és égő szemmel nézett farkasszemet a többiekkel.

– Az én nagyapám – mondta az izgalomtól akadozva – húsz lovas élén lovagolt Ulászló király mögött a koronázáskor. Az én dédapám talpig bársonyban és karddal az oldalán lovagolt ki a fehérvári kapun, amikor Mátyás király Beatrix királynét hozta Székesfehérvárról Budára. Én pedig… ha Isten úgy akarja… még különb helyen fogok lovagolni… ha majd az egész ország hódolatát fogadja… János király oldalán.

Simon, az öreg kardcsiszár elégedetten nézett fel Dávidra, a többiek azonban felháborodott zúgásba törtek ki. Jakab rikácsolva követelte, hogy Dávid felett ítélkezzenek az elöljárók, és Mihály gyorsan kihirdette azt a határozatot, hogy a község elöljárói valamelyik környékbeli tudós rabbi bevonásával az ítélőszék elé fogják idézni Dávidot. Azután mindnyájan bementek az istentiszteletre. Bement Dávid is. Mozdulatlanul ült a helyén, és József látta, hogy két ajka holtan záródik össze az egész istentisztelet alatt. Istentisztelet után szótlanul mentek hazafelé. Hazaérve Dávid kiszólt az istállóba, és meghagyta, hogy hajnalra nyergeljék fel a legjobb hátaslovát. József várakozóan nézett rá. Dávid nem szólt.

– Hova mégy? – kérdezte ekkor József.

– Győrbe.

József felemelte a fejét, azután lassú bólintással szótlanul lehajtotta, mint aki egy mélyértelmű szót hallott, és belőle mindent megértett. Azután bementek a házba, ahol Eszter odaadástól ragyogó és szerelemtől alázatos mosolygással jött Dávid elé.

Másnap délben Győr város mosoni kapujánál szállt le Dávid a lováról. Bement a fogadóba, a lovat beállította az istállóba, és ő maga letisztogatta a port a ruhájáról. A fogadó előtt egy buggyos ujjasú német zsoldos beszélgetett néhány borozó fuvarossal. Hangosan káromkodva szidta az égieket, amiért azt a gondolatot sugallták neki, hogy Magyarországra jöjjön. Ő azt hitte, hogy itt lesz most legnagyobb keleté a jó katonának: – erre nem tud gazdát találni. Kincset hord a zsebében, és itt senki nincs, aki megvenné. Egy elefántcsontból faragott, arasznyi Diana szobrot halászott ki a tasakjából. A fuvarosok zsírosan nevettek a szobor meztelenségén, és az egyik tréfásan azt tanácsolta a katonának, hogy ajánlja a kincsét megvételre Dávidnak, ő talán megveszi. A katona rögtön elindult Dávid felé, és a fuvarosok nevetve várták, hogyan fog a beszélgetés lefolyni. A katona közeledett Dávidhoz.

– Hé, zsidó! – mondta hányaveti hangon.

Dávid készen volt a ruhája leporolásával, és kiegyenesedett. A tekintetétől a katonának a torkán akadt a szó. Meglepetve nézte végig Dávidot, azután szinte alázatosan folytatta:

– Nem venné-e meg az úr ezt itt e?

Dávid elutasító mozdulatot tett, és indulni készült kifelé. Egyszerre azonban rátévedt a pillantása a kis szoborra, és megállott. Vizsgálódó tekintettel nézte végig a katonát.

– Te ugye a Bourbon connétable hadseregében szolgáltál? – kérdezte lassan.

– No már látom, hogy az úr ért a dologhoz. Rómából hoztam én ezt el egy kardinális palotájából – csupa ilyen meztelenség volt ott –, de ami ezüstből, aranyból volt, mind eladtam – hanem az úr tudhatja, hogy Olaszországban meg Franciaországban több aranyat kaphat ezért is, mint amennyit nyom.

– Adok érte egy aranyat – mondta Dávid.

A katona, aki a negyedrészét sem várta az egy aranynak, boldogan fogadta el a pénzt, és csak amikor Dávid messze járt már, kezdte a fuvarosoknak szidni a zsidót, aki rútul becsapta, és aki az élete legjobb üzletét fogja csinálni az elefántcsont szoborral. Dávid ekkor már a püspöki palota előtt volt. A főkaput elkerülte, és egy kerti kapun ment be az udvarra. Egy inas, akinek pénzt nyomott a kezébe, gyorsan bejelentette a püspök titkáránál. A titkár barátságosan fogadta, és Dávid nemsokára bejutott a püspök elé. A püspök félretette Ovidiust, amelyet csendes örömmel szürcsölt eddig. Derű és jóindulat volt a szemében. Kinyújtotta a bal kezét Dávid felé, és Dávid olyan mélyen hajolt a kezére, mintha megcsókolta volna.

– No, mi jót hoztál, Dávid? Királyi névrokonod finom költő volt, de ha az én ízlésemet kérdezed, ez itt közelebb áll a szívemhez.

Jobb kezének gyűrűs mutatóujjával rákopogtatott a vörös-arany bársonytáblás kódexre, és jóindulatú, kissé felsőbbségesen kötekedő mosolygással nézett Dávidra. Dávid hallgatott, hátha a püspöknek kedve van Ovidust még tovább összehasonlítgatni a zsoltáros Dáviddal.

– No, mi jót hoztál, Dávid?

– Egy előkelő hölgyet hoztam, kegyelmes nagyuram, akit igen méltatlan fogságból szabadítottam ki.

A püspök tréfás megütközéssel nézett Dávidra. Dávid kivette a zsebéből a kis elefántcsont szobrot, és egy meghajlással átnyújtotta püspöknek.

– MeHercule – mondta a püspök –, igazad van. Ennél előkelőbb hölgyet valóban nem hozhattál volna. Nézd feje tartásának a méltóságát; nézd az ölének azt a szűzi gráciáját; nézd a csípői nemes hullámvonalát, amely egyszerre tud simaságot mutatni, mint amilyen a selyemé, és erőt, mint amilyen az acélé. – Tudod, hogy ez remekmű, Dávid? Hol tettél szert rá?

– Egy német zsoldos tisztátlan kezéből váltottam át, aki két évvel ezelőtt jutott hozzá, mikor a Bourbon connétable csapatai Rómát kifosztották. Azt mondja, egy kardinális palotájából hozta el.

A püspök gyöngéd kézzel simogatta a szobrocskát, és jókedvűen mondta:

– Én pedig azt mondom, hogy ez remekmű, akárhonnan hozta. Az alkotója elsőrangú mester, akárki volt. Jól tetted, hogy kiszabadítottad a börtöntartója piszkos kezéből. Mit fizessek érte neked?

A Dávid arca feszült lett az izgalomtól, és megmerevedett a figyelemtől. Óvatosan rakta egymás mellé a szavakat.

– Arra kérem kegyelmességedet, fogadja el kegyesen tőlem; jelképeként annak, hogy nagylelkűségére és kegyességére bizakodva számíthat az, aki a védelmét keresi, és a nyájába kívánkozik.

A püspök tágra nyílt szemmel nézett Dávidra, mint aki nem akarja elhinni, amit hall. Dávid meghajtotta a fejét, hogy ez a szótlan meghajlás oszlassa el a kételkedést. A püspök letette a szobrocskát az Ovidius-kódexre, felállott, és két kezét rátette a Dávid vállára.

– Dávid fiam – mondta felsugárzó jókedvvel –, látod, ez aztán derék dolog. Én már kezdtem attól tartani, hogy a néped ősi nyakassága, amelyről már a próféták annyit panaszkodtak, benned is erősebb lesz, mint az a szép okosság és azok a kiváló tehetségek, amelyekkel az istenek megajándékoztak. De látod, most annál nagyobb az örömöm… Hát akkor átköltözöl ide hozzám, Győrbe? Mikor? Minél előbb! Egyedül? A feleségeddel?

– Még nem beszéltem vele, de hiszem, hogy igen.

– Hát csak vigyázz. Asszonyok nagyon makacsok tudnak lenni a tévelygésben. – Én magam készítelek elő benneteket. Én magam keresztellek meg benneteket. Mikor? Pünkösd után. A kerti házamat neked ajándékozom. Már holnap költözködhetel. – A fiadat magaddal hozod?

– Igen, kegyelmes uram. És a fivéremet.

– József is! No, derék, nagyon derék. Hát belátta ő is?

– Ó, már régen, kegyelmes uram! Ő azt tartja, hogy minden vallás csak jelképe egy örökkévaló ideának, és az értéke attól függ, meg tudjuk-e a kereteit tiszta erkölccsel tölteni.

A püspök mosolygó bosszúsággal nézett Dávidra.

– Hiszen ez rosszabb eretnekség, mint zsidónak lenni. Ezt nem kell mondani, fiam. A filozófia nemes tudomány, de csak odáig szabad mennie, ahol isteni kinyilatkoztatások megszabták a határait. Tudod: a teológia cselédlánya. Majd én most már vigyázok rátok – csakhogy egyszer ráléptetek a helyes útra. Ülj le, fiam. Úgy! És mondd el nekem, hol jártál mostanában; és mondd el, mit tervezel, ha ideköltözöl hozzám. Azt tudod, ugye, hogy most már sok munka vár rád, mert rád bízom majd a pénzügyeim intézését. Hogyne! – tudom, hogy te mindent jobban intézel majd ezentúl, mint ahogy eddig intézték. Hja, eddig mégse lehetett. Rossz példa lett volna. No, mondd el, hol jártál mostanában, mit láttál?

– Trientben jártam, kegyelmes uram. És azt láttam, hogy a Fuggerek palotát építenek maguknak ott is, pedig micsoda nekik Trient? Pihenőhely a karavánjaiknak. Határállomás Olaszország felé.

A püspök elnevette magát.

– Dávid! Dávid! – mondta jóindulatú tréfás hangon –, ideje, hogy átköltözködj hozzám, mert különben belebetegednél a Fuggerekbe. Láz gyullad ki a szemedben, ha a Fugger nevet kimondod. No, majd nálam megmutathatod, hogy igazán versenyre tudsz-e kelni velük. Sok pénzre van szükségem, Dávid.

Dávid meghajtotta a fejét. Ha a püspöknek sok pénzre van szüksége, ő majd sok pénzt csinál. A homlokát azonban egy más gondolat, egy sasszárnyú, merész, új, nagy gondolat felhőzte be, és egész testében minden izom megfeszült attól az elszánt akarattól, hogy a püspököt megnyerje nagy, új gondolata számára.

– Kegyelmes uram – mondotta –, mikor én Trientben megláttam a Fuggerek új palotáját, nagyon elgondolkoztam. Azután volt időm gondolkozni Trienttől Pozsonyig.

– És mire jöttél rá, Dávid? – kérdezte a püspök, halk és jóindulatú felsőséggel.

– Arra, hogy a Fuggerek rosszul csinálják a dolgukat.

– No, Dávid, ezt nem lehet mondani.

– Rosszul csinálják. Ahova a Fuggerek lépnek, ott nem nő többé fű. Így pénzt teremteni könnyű dolog, csak ravaszság és erőszakosság kell hozzá.

– Hogyan akarnál te pénzt teremteni, Dávid?

– Úgy, kegyelmes uram, hogy mindenkinek haszna legyen belőle. Ez az, amire rájöttem Trienttől Pozsonyig. Ha egyszer kegyelmességed akaratából kicsavarjuk a Fuggerek kezéből a bányáikat, az erdőiket, a földjeiket, a jogosítványaikat: ott, ahová mi betesszük a lábunkat, ott mindenkinek örülnie kell. Ott áldásnak kell fakadnia. A városi polgárokat segíteni kell, és a parasztból nem szabad kisajtolni a velőt. A magyar paraszt olyan állapotban van az Ulászló király korabeli lázadás óta, mint a barom. Nem csoda, ha fele annyit sem termel, mint az olasz paraszt. Mindent ott kell kezdeni, hogy fel kell segíteni a parasztot.

– Lehet, Dávid, lehet… bár én nem sokat bízom a paraszt alacsony értelmében. De mit szólnak majd ehhez az urak?

– Erős király kell nekik, aki kényszerítse őket – mondta Dávid visszafojtott lélegzettel.

A püspök ránézett, azután olyan mozdulatot tett, mint aki leleplezi a másiknak a gondolatát.

– Te, úgy látom, csakugyan át akarsz engem téríteni János király hűségére – mondta mosolygó fenyegetéssel.

Dávid megrezzent az örömtől, hogy a püspök ilyen derülten fogadta a javaslatát. Felindultan mondta:

– Ha kegyelmességed János király mellé állna, akkor okossággal és ügyességgel, jó szóval és pénzzel, ígérettel és hatalommal melléje lehetne téríteni az egész országot. Kegyelmességed lenne… az első ember a király után az országban. Megint lenne egy erős akarat, amely uralkodik; – lenne, aki parancsol, tehát lenne rend és lenne pénz; – lenne pénz, tehát lenne hadsereg; – könnyűszerrel és véres fejjel kergetnénk vissza a törököt.

– Azt hiszed, a török újra jön?

– Bizonyosra veszem. A velencei tanácsnak jelentette is már a konstantinápolyi követe.

– Akkor annál inkább Ferdinánd király mellé kell állnunk. Általa megkapjuk a császár segítségét.

– De nem, kegyelmes uram – mondta Dávid türelmetlenül, a meggyőződés hevétől elragadtatva –, ez az óriási tévedés. A császár el van foglalva a francia királlyal. El lesz még sok évig, sok évtizedig foglalva – mit tudom én, hány száz évig. A császár nem törődik Magyarországgal; és Ferdinánd királynak csak arra kell Magyarország, hogy Ausztriát és Stiriát védje. Magyarországnak magát kell megvédenie. És ha János király uralkodik rajta, könnyű is lesz megvédenie magát. Békés szomszédságban is élhet Szulejmán császárral; mert a magyar királyt eltűri a szomszédságában a török, de a német császárt soha.

A püspök töprengve nézett maga elé. Az ország sorsára gondolt, és egyszerre az esztergomi székesegyház hatalmas kupolája jelent meg a szeme előtt. János király mellé állni: ez az esztergomi érsekséget jelentené. Esztergomi érseknek lenni, egy könnyen vezethető király mellett az ország első emberének lenni, parasztok felett és urak felett úrnak lenni: szép hatalom és nagy feladat. Lehet, hogy a török újra visszajön; egy ember bátorságán, okosságán és erején múlhatik akkor, hogy egy sötét sorstól megmenekül-e az ország. Néhány másodpercre az egész lelkét eltöltötte a vezetésnek, az emberirányításnak a kemény vágya, azután éles és eleven vízióként egyszerre arcokat és tekinteteket látott maga előtt. Dölyfös fejeket és kemény nyakakat: ezeket meg kellene hajlítani. Gúnyos tekinteteket és sziszegve csúfolódó szájakat; ezeket meg kellene szégyenítem. Urakat, papokat, éhségeket, büszkeségeket, gonoszságokat, konokságokat – ilyen fáradságos, hálátlan, keserves, nehéz küzdelem lenne.

– Ó, Dávid – mondta a hirtelen bágyadtságtól elszürkülő arccal –, együgyű barbár vagy te is, hogy ilyen dolgokon töröd a fejed, ahelyett, hogy rábeszélnél: költözzem el végre a fagyos Duna mellől oda, ahol Egeria nimfa adott tanácsokat Numa Pompilius királynak. Palotát építtetnék a Coeliuson, és neked egyéb dolgod nem lenne, mint hogy szép szobrokat vásárolj nekem; és nekem egyéb dolgom nem lenne, mint hogy a tudatlan néptől és az erőszakos uraktól távol, finom szellemekkel társalogjak: a szépség világában a bölcsesség nyelvén.

Felállott, töprengő és szórakozott arccal járt fel és le a teremben, azután legyintett egyet.

– Majd meglátjuk, no majd meglátjuk, Dávid.

Dávid még egy kísérletet tett, hogy a püspököt jobb kedvre derítse. Megkérdezte, nem lehetne-e része abban az örömben, hogy a Pannónia megtérítéséről szóló hősköltemény újabb verseit meghallhatja. A püspök évek óta dolgozott egy latin nyelvű eposzon, amelynek a hőse Szent István volt, és néha kedve tellett benne, hogy új hexametereit Dávidnak felolvassa. Most azonban erre sem volt kedve. Majd máskor, mondta szórakozottan. Reméli azonban, szólt erre Dávid, hogy a munka elég jól megy; a legutóbbi ének – a lázadó Koppány táborba szállása Lucifer ösztönzésére – mintegy füllel hallhatóvá és kézzel tapinthatóvá tette a harci lármát és az egész tábort. A munka elég jól megy, felelte röviden a püspök. Dávid erre elhallgatott, s mikor a püspök tovább folytatta töprengő sétáját, csendesen felállott. A püspök elmélyedve járkált még egy ideig, azután a gondolataiból felébredve odafordult Dávidhoz:

– Hát eredj, fiam, haza. És gyere minél előbb ide; itt már vár rád majd a házad. – A grófok eleresztenek, mi? Nem tartozol nekik semmivel?

– Inkább Ferenc gróf tartozik nekem ezer arannyal.

– No, és?

Dávid a vállát vonogatta, és olyan mozdulatot tett, mint aki nem tud elhárítani egy veszteséget. A püspök felélénkült.

– De már olyan bolond dolgot ne csinálj, hogy ezer jó aranyat csak egyszerűen ott hagysz a szenteket ócsárló Ferencnél. Tudod, hogy ha egyszer megkereszteltelek, ezt a pénzt nem követelheted soha többé.

– Hogyne tudnám, kegyelmes uram. Akit a keresztvíz ért, az az egyház törvénye szerint neofita; és újszülöttnek se követelései, se tartozásai nem lehetnek.

– Jól tudod. Csak éppen úgy kellett volna mondanod: a szent keresztvíz. No, majd megtanulod ezt is. De ha te ilyen jól ismered a kánonjogot, akkor…

Elmosolyodott.

– Inkább azt kellene csinálnod, hogy adósságokat csinálsz, ahol tudsz, és sietve felveszel minden pénzt, amit fel tudsz venni. De most komolyan: illetlen és helytelen dolog lenne, hogy te a szent keresztség által károsodjál. Menj el ahhoz az istentagadó és pazarló Ferenchez, és követeld tőle a pénzedet. És ha nem akarja megfizetni, mondd meg neki, hogy a pénzt nekem ígérted, és hogy én Ferdinánd király kancellárját kértem meg rá, hogy hajtsa be számomra. A kancellár halálosan gyűlöli Ferencet, és Ferenc tudja, hogy Ferdinánd király udvarában nem nagyon szeretik a zabolátlan, istenkáromló szája miatt. – Hogy a kancellárhoz fordultam: ezt te fogod neki mondani – értetted?

– Igen, kegyelmes uram.

– No, most menj, fiam. És térj vissza minél előbb – családostul. Valebene.

A kezét nyújtotta. Dávid ráhajolt a kezére, és kiment. Sietett a fogadóhoz, felnyergelte a lovát, és sebesen indult hazafelé. A gyors ügetés jólesett annak az izgalomnak, mely forró lángokkal lobogott az egész testében. Cselekedni szeretett volna, munkához látni; legszívesebben mindjárt verekedni azokkal, akik az útjába akarnak állni. Milyen lassan megy minden, milyen soká tart minden – miért nem lehet percek alatt elvégezni mindent, ami ahhoz kell, hogy ráléphessen az új útra! Áthozni Győrbe Esztert, a gyereküket, Józsefet, a holmijukat, ráadásul az ezer aranyat is a gróftól, megkeresztelkedni, azután munkához látni: most, máris, rögtön! Mennyi teendője van: rendbehozni a püspök pénzügyeit előbb. Azután áttéríteni a püspököt János király hűségére. Azután jönnek a Fuggerek: kicsavarni a kezükből a bányáikat, a földjeiket, a jogosítványaikat. Azután erős hadsereget állítani: a fejére ütni annak, aki az urak közül hánykolódik, és fejére ütni a töröknek is, ha kell. Olaszországban van egy ágyúöntő, azt ide kell hozatni; Mohácsnál ágyúval győzött Szulejmán császár, ágyúval lehet legyőzni – csak legyen ágyúja az embernek. Kinek van ágyúja? Akinek pénze van. A püspök nem méltányolta eléggé az ő nagy gondolatát; azt, amelyet Trient és Pozsony között kigondolt: úgy kell pénzt teremteni, hogy mindenkinek haszna legyen belőle. Miért olyan gazdagok az olasz polgárok? Mert védett városokban laknak, és szabadon kereskedhetnek. Meg kell védeni a magyar városokat is; nagy kereskedőutakat kell megnyitni déltől északra és nyugatról keletre; és fel kell szabadítani a parasztot. Persze erős király kell, aki a hánykolódó urakra zablát rak. Lesz-e János király elég erős? Mátyás király elég erős volt. Mátyás király… Hm! Mátyás király alatt a pécsi érsek: Ernuszt Zsigmond megkeresztelt zsidó volt. Mátyás király alatt Csáktornya várura: Ernuszt János megkeresztelt zsidó volt. Mátyás király alatt a zágrábi érsek: Thuz Oszvald megkeresztelt zsidó volt. Mátyás király alatt Túróc főispánja: ifjabb Ernuszt János megkeresztelt zsidó volt. Mátyás király alatt Horvátország bánja: Thuz János megkeresztelt zsidó volt. János király azzá lehetne, ami Mátyás király volt. Mi lesz akkor abból az emberből, aki a királynak karja és kardja lett, aki visszahódítja neki azt, amit elvesztett, leveri azokat, akik ellene feltámadnak, és gazdaggá teszi az országot? Gazdaggá tenni az országot: ez a legfőbb feladat. A besztercei hegyekben egy felhagyott ezüstbányát újra meg kell nyitni; a máramarosi sót Csehországba kell szállítani; Olaszországnak búza kell és ló; a németeknek hús; – minden várost gazdaggá lehet tenni ebben az országban és minden parasztot jól lehet lakatni. És ezt ő fogja véghezvinni, Dávid, Péter fia, véghez fogja vinni, ha minden oktalanság és rosszindulat, minden tunyaság és ostobaság összeesküszik is ellene. Az agya zúgva őrölte a gondolatokat; mindig újabb és újabb feladatok, újabb és újabb lehetőségek jutottak eszébe; és alig vette észre, hogy besötétedett körülötte. Szeretettel elnézett a sötét mezők felett, amelyek láthatatlan messzeségekbe vesztek az út jobb oldalán és bal oldalán, fáradtan ügető lovát lépésre fogta, megveregette a nyakát, azután ismét lázas álmodozásba merült. Késő este ért haza. Eszter ébren várta, azután leült vele az asztalhoz, és csendesen és derülten nézte, amint kiéhezetten enni kezd. Dávid jó étvággyal evett, de halk feszültség nyugtalankodott a lelkében. Az ezer feladat közül, amely rá vár, most jön az első; nem a legkönnyebb, talán a legnehezebb: meg kell mondania Eszternek… rá kell beszélnie Esztert. Szűkszavúan felelgetett az Eszter kérdéseire; várt, amíg lefekszenek. Akkor karjai közé vette az asszonyt, magához ölelte, és megcsókolta. Eszter hálásan simult hozzá, és boldogan adta át magát az ölelésnek. Ekkor a sötétségben, mialatt a felesége szíve a mellén dobogott, összeszedte minden erejét:

– Eszter – súgta halkan –, szeretsz?

Eszter egy szorosabb öleléssel és egy halk sóhajtással felelt.

– Eszter – kérdezte tovább –, én elmegyek innen lakni. Velem jössz?

– Veled.

– Akárhová?

– Akárhová.

Ekkor mind a két karjával átölelte, hogy az asszony a karjai között olyan lett, mint egy gyerek, akit felemelhet és elvihet, magához szorította, mintha a testét és a lelkét át akarná olvasztani a maga testébe és a maga lelkébe, és a fülébe súgta:

– Győrbe költözöm. A püspök védelme alá.

A két karja még szorította az asszony drága testét, de érezte, hogy a két kar mindjárt bágyadtan fog lehullani. Mert az Eszter teste a két karja között egyszerre megmerevedett. Nem állt ellent, csak meghidegedett. A melegség kialudt. Elhalt. Dávid érezte, hogy hiába lenne minden erőfeszítése, ezt a melegséget most nem tudja többé felgyújtani. Lassan kieresztette a karjai közül az asszonyt.

– Hát mit akarsz? – mondta kétségbeesve. – Nem bírom tovább.

Az asszony hallgatott.

– Eszter! – szólt halkan Dávid.

– Igen – hallatszott az asszony elfakult hangja a sötétségből.

– Csak nem hiszed azokat az ostobaságokat, amiket ezek az őrültek összefecsegnek? Hogy holnap jön a Messiás? – Csak nem hiszed, hogy Istennek valami különös célja van velünk, és hogy ellene vétünk, ha keresztvíz hull a fejünkre? – Mért nem felelsz? Mondd! Hiszed?

– Nem – jött az asszony vonakodó, bágyadt hangja.

– Hát akkor miért ne tegyem?

– Ne tedd! – szakadt fel az asszony forró, könyörgő, suttogó hangja.

– De miért? Miért? Miért? Miért?

Eszter hallgatott. Miért? Ha azt úgy meg lehetne mondani. Az ősi hit őbennük régen kialudt. Régen nem érezték többé, hogy az ígéret, a kegyelem és az igazság csak nekik adatott, és régen nem érezték azt, ami az öregek között derült nyugalmú meggyőződés volt, hogy amit ők hisznek és megtartanak, az Istentől való örök igazság, amit mások hisznek és megtartanak, az babona és hazugság. Lehet, hogy babona az egyik, akkor babona a másik is, és egyiknek sincs több joga a másiknál. Miért ragaszkodtak mégis eddig a maguk öröklött vallásához? Mert szorongatták őket érte; mert igazságtalanságokat kellett érte elszenvedniök; mert gonosznak érezték az erőszakot, amely hitet akart rájuk kényszeríteni, mert ha az ősi hit bennük kialudt is, égőnek és elevennek érezték azt a jogot, hogy vallást tegyenek róla akár ők, akik nem ragaszkodnak hozzá többé, akár a testvéreik, akik még ragaszkodnak hozzá. És most átmenni az elnyomóhoz? Most átpártolni az üldözőhöz? Most igazat adni az erőszaknak – a gonoszságnak, amely nem szűnik meg hajszolni őket, az ostobaságnak, amely soha nem pihen meg a csúfolásukban, a gyűlöletnek, amely nem akarja látni az embervoltukat, az ártatlanságukat és a tisztaságukat? Kiszolgáltatni a testvéreiket? Árulóvá lenni?

Eszter egy kétségbeesett öleléssel kapaszkodott hozzá Dávidhoz.

– Ne tedd – jajdult fel sírva –, ne tedd.

– De miért?

– Nem tudom – zokogta Eszter –, nem tudom… Nem szabad elhagyni az ártatlanokat.

– De mi közöm nekem hozzájuk, Eszter? Akit szeretek közülük, azt szeretni fogom ezentúl is. És meg fogom védeni majd, ha igazságtalanul bántani akarnák. De a többiekhez: mi közöm? – mi közöm? – mi közöm?

– Bántják őket.

– Hát védjék meg magukat, ahogy tudják. Úgy lenézik a mások babonáit. Hát ne ragaszkodjanak a magukéhoz se. Miért legyek én áldozata az ő makacsságuknak és az ő babonáiknak?

– Miért?

– Igen, miért? Ha olyan okot tudsz mondani, amelyet el lehet fogadni, engem meggyőzhetsz. Miért?

Az asszony nem tudott felelni, amint soha nem tudott előtte és soha nem tudott utána zsidó ember felelni akkor, amikor egy zsidó ember nyugodtan felvetette azt a kérdést, hogy miféle ok tarthatná őt vissza a józan ész és a hideg értelem nevében attól, hogy megkeresztelkedjék.

– Miért dacoljak én, miért álljak én ellent? Miért tartsak én ki egy olyan ügy mellett, amelyben nem hiszek? Miért különítsem én el magam attól az egész országtól, amelyben élek, és amelyben meg akarok halni? Ahol élt és ahol el van temetve az apám és a nagyapám és a dédapám? Jeruzsálem! Én nem akarok Jeruzsálembe menni, még ha az arkangyal trombitája hína, akkor sem. Hát mit várjak én akkor? Mit tiltakozzam én? Mit álljak én itt örökös kihívásként – meddőn magamnak és meddőn nekik? Én dolgozni akarok, cselekedni akarok, segíteni akarok; – cserébe azért, hogy engednek, miért ne tenném meg, hogy a szép győri székesegyházba járok a sötét és rút kis bazini zsinagóga helyett? Istennek mindegy. Isten azt akarja, hogy dolgozzam, és mindegy neki, hogyan imádkozom hozzá. Nem hiszed, hogy mindegy? Felelj: nem hiszed?

– De igen.

– Hát akkor miért ne tegyem meg?

– Ne tedd.

Dávid fáradt dühvel vetette magát neki újra a meggyőzés munkájának. Kért és könyörgött; új és ellenállhatatlan érveket halmozott egymásra; Eszter nem tudott ellentmondani, de mikor arra a kérdésre kellett felelnie, helyesli-e tehát, hogy Dávid megkeresztelkedjék, megrendíthetetlen makacssággal elsóhajtotta vagy elzokogta kétségbeesett „ne tedd”-jét. Dávidot lassanként egészen kihozta a sodrából ez a konok ellenállás. Félóra eltelt félóra után; a hangja egyre hevesebb lett, a beszéde ingerült és sértő, az ajkáról végre haragos és sebző szavak záporoztak az asszonyra, és a két keze felindultan szorította az asszony vállát. Eszter csendesen sírt. Dávidra mély szégyenkezés és kínos lehűlés jött rá. Eleresztette az asszonyt, és sokáig hallgatott.

– Eszter! – szólalt meg azután halkan a sötétben.

– Igen…

– Én… elmegyek Győrbe. Te… tehát nem akarsz velem jönni?

Hosszú hallgatás következett. Dávid feszülten meredt bele a sötétségbe; a sötétség nehéz csendje és súlyos mozdulatlansága tele volt számára az asszony néma vívódásával. Mit fog mondani? Mi lesz erősebb a lelkében? A sötétség súlya kezdett elviselhetetlenné lenni. Az ólomleplet végre félrelebbentette egy leheletnél könnyebb hang: két ajak kettényílása a megszólalás előtt. Dávidnak összeszorult a szíve.

– Én… – jött az asszony haldoklóan halk hangja –, veled megyek, akárhova mégy. De…

Dávidnak az öröm forróságával telt el a teste. Átölelte az asszonyt, és egy lázas csókkal szakította félbe az ajkán a mondatot. Tudta, hogy ez jönne: de ne tedd. De ő megteszi; és az asszonyt magával ragadja; és Eszter is látni fogja majd, hogy így volt jó és okos és szép; látni fogja, mert hiszen mindennél jobban szereti. Ha semmivel nem tudta Esztert meggyőzni, a szerelmükkel meg tudta győzni. Az asszony teste azonban mereven feküdt a karjai között. Dávid kétségbeesetten erőlködött, hogy magához melegítse, de minden forró erőfeszítése hiábavaló volt. A könyörgő csókjai meddőek maradtak, az asszony fagyosan és elhaltan feküdt a karjai között.

Dávid másnap reggel fanyar kedvvel és halálos fáradtan ébredt. Eszter már talpon volt, a reggeli készen állott, és a kisfiúk vidáman játszott a harmadik szobában Józseffel. Dávid egy ideig mozdulatlanul hevert az ágyban, és az az érzése volt, hogy semmiért a világon nem érdemes az embernek megerőltetnie magát. De azután eszébe jutottak azok a gondolatok, amelyek tegnap, hazafelé jövet foglalkoztatták, a fantáziája kigyulladt, és egyszerre megint forró hullámként ömlött végig a testén a cselekvés vágya. Kiugrott az ágyból, gyorsan felöltözködött, és bement Józsefhez és a fiához. A fiát az ölébe vette, és Józsefnek röviden elmondta, mit beszélt a püspökkel. József nyugodtan bólogatott, Eszter fakó arccal járt-kelt körülöttük. Dávid látta rajta, hogy Józseffel már beszélt a dologról. Sietett megreggelizni, hogy egyedül hagyhassa őket. A József csendes okosságától és nyájas bölcsességétől várta, hogy meggyőzi majd az asszonyt; hiszen József tanította meg mind a kettőjüket arra, hogy minden vallás csak jelképe egy felfoghatatlan ideának, és hogy őseik vallásának nincs különb rangja más vallásoknál. Felállott.

– Hová mégy? – kérdezte József.

– A grófhoz – felelte Dávid.

– Azt gondolom – mondotta csendesen József –, hogy azért nem kell erőltetni a dolgot. Ferdinánd király kancellárja lehet, hogy gyűlöli a grófot, de a kancellár messze van. Győr is messze van, a gróf pedig közel van.

Dávid igent intett, azután elment. A lelke tele volt dacos haraggal és keserű elszántsággal. A gróf közel van? Nagyon is közel volt három hosszú évig, és a közelsége gyakran fojtogatóvá lett. Amikor idejöttek, Ferenc gróf a hálának és az elragadtatásnak forró indulatát gyújtotta fel a szívében. Ferenc gróf akkoriban egyre-másra magához hívatta őt vagy Józsefet, leültette őket, és órák hosszat elbeszélgetett velük olasz és latin írókról, német tudósokról és spanyol tengeri utazásokról, Magyarországról, a világról, életről, halálról. De időről időre a grófnak furcsa kedve támadt, szidta az égieket, és összetörte a drága szobrokat, amelyeket pár hete vásárolt, a feleségét hazaküldte néhány hétre a szüleihez, kalandos nőszemélyeket csődített a várba, és ilyenkor estétől reggelig és reggeltől estig folyt a bor, és senkinek nem volt jó a gróf közelébe kerülni. Ezek voltak azok az időszakok is, amikor pénzre volt szüksége, mert ilyenkor szórta a pénzt; és ilyenkor nem volt tanácsos megtagadni tőle azt, amit kívánt. Dávidon három év sok megaláztatásának minden keserűsége végigborzongott. Ó, ha a gróf úrral ő egyszer még szemben állhatna úgy, hogy a fejét magasra emelheti; nem is úgy, hogy ő erősebb és hatalmasabb legyen, csak úgy, hogy a feltételek egyenlők legyenek: ember ember ellen, ököl ököl ellen, fegyver fegyver ellen. Lázas fantáziája egyetlen villanással elébe is rajzolt már egy ilyen helyeztet. Igen, József mosolyogni szokott az efféle forró vágyban nyögő bosszúálmokon; József azt mondja, hogy a tiszta erkölcs világában élő lélek nem törekedhetik megtorlásra, mert a megaláztatás, amely érte, nem is juthatott közelébe gondolatai független birodalmának. Józsefnek két élete van: az egyik, amelyet kifelé él, a másik, amelyet az ideák világában él. De neki, Dávidnak, a megaláztatások a bőrén égnek, mintha sebek volnának, és a lelkén égnek, mintha a lelke hús és vér volna. Ő szembe akar egyszer kerülni a kínzójával; – ha például János király jön, hogy visszavegye az országot; és Ferenc gróf a Ferdinánd pártján lesz; a két sereg közeledik egymás felé; akkor ő, Dávid, messziről meg fogja ismerni a bazini grófok sólymos lobogóját… Remegő lélekkel merült bele lázas álmának a részleteibe.

– Jó reggelt, szomszéd – szólt rá egy derülten dörmögő hang.

Dávid hideg zökkenéssel felébredt. Pongrác András szólította meg, a városbíró, termetes, hatalmas, jókedvű úr.

– Jó reggelt, városbíró úr – felelte lehűlten.

– Mi újság, szomszéd?

Dávid ránézett a városbíró húsos fejére, a vidám kis szemre, mely a bozontos szemöldök alatt hunyorgott, és a széles szájra a vastag bajusz alatt. Egy másodpercig még habozott. Jó lesz-e így? Azután lassan felelte:

– Egyetlenegy újságot tudok, városbíró úr: hogy ha még mindig kedve van rá, a házam most eladó.

A városbíró kis szeme felgyulladva fordult a ház felé és a házon túl a kertek felé.

– Hogy adná szomszéd?

– A ház a kerttel, szőlővel, felszereléssel, állatokkal együtt kétezerötszáz magyar forint. De azért ilyen olcsó, mert ezt az árat egy héten belül készpénzben le kell fizetni.

– Hó… szomszéd, ki tud ennyi pénzt egy héten belül lefizetni?

– Ha városbíró úr nem, akkor talán Neuperger János.

– No, megálljunk csak. Hát elköltözik tőlünk, szomszéd? Hová megy? Csak nem az Új Indiákba? Mert oda lenne jó. Azt mondják, hogy Károly császár spanyol katonái olyan országokat találtak ott, ahol lapátolják az aranyat, mint nálunk a homokot.

A városbírónak ez volt a szerelme: messzi országokról híreket hallani, és a csodálatos híreket nyugalmasan megbeszélni. De Dávidnak most nem volt kedve Károly császár spanyoljainak tengerentúli felfedezéséről beszélgetni.

– Hát ha városbíró úr nem akarja…?

– Megálljunk csak. A gróf eleresztette-e már magukat?

– Most megyek hozzá.

– Hát ha végzett vele, nézzen be hozzám a városházára.

– Igen.

Dávid köszönt, és továbbment. Mikor a vár közelébe ért, dobogni kezdett a szíve. Megalázottnak érezte magát ezért a szívdobogásért. Összeszorította a fogát, és ökölbe szorította a kezét. A várkapuban a grófnak néhány huszárja sütkérezett. Szó nélkül beeresztették Dávidot. Dávid áthaladt a várudvaron, és egy csigalépcsőn felment Gregorovius magiszterhez, a gróf titkárához. Gregorovius rosszkedvűen, soványan, rövidlátóan hajolt az írásai fölé, és fanyar közömbösséggel fogadta Dávidot.

Dávid jelentette neki, hogy szeretne a gróf elé jutni.

– Most kelt fel – mondta Gregorovius –, most még én se tartom tanácsosnak, hogy elébe kerüljek. Ülj le és várj.

Dávid leült. Gregorovius az írásai fölé hajolt, azután felnézett Dávidra.

– Hallottad – kérdezte fanyarul –, hogy egy portugál hajós elindult a hajójával kelet felé, és nyugatról jött vissza?

– Hallottam – felelte Dávid.

– Tehát a föld gömb alakú. Én ezt megmondtam már negyven évvel ezelőtt, amikor a száját se nyitotta ki senki azok közül, akik most híres emberek, mert ők előre tudták. Én megmondom most előre azt is, mit fognak találni azok, akik a Földet északról délre akarják megkerülni: mély örvényeket fognak találni, melyeken a víz folyton áramlik a Föld belsején át, északról dél felé és délről észak felé a Hold különböző szakai szerint. Ez az áramlás a Föld testén át: ez tartja egyensúlyban a Földet, ez táplálja a forrásokat, és ez okozza a földrengéseket. Én ezt megmondom előre. De ha majd bebizonyosodik, hogy igazam volt, akkor a doktorok, filozófusok, fizikusok, egyetemi tudósok, akik az egész világon összetartanak, és támogatják egymást, megint fel fogják fedezni, hogy őközülük mondta meg valaki először; és a nemzetközi gonosz összetartás megint híressé tesz valakit, ki az én gondolatomat lopta el, és csinált rendszert belőle. Nekik rendszer kell; és aki nem az ő tolvajnyelvükön beszél, az nem igazi tudós nekik. A te József testvéred is ezt mondta, amikor átadtam neki a nagy filozófiai munkámat, amelyben megdönthetetlen érvekkel bizonyítom be, hogy az univerzum lényege a nedvesség és szárazság, vagyis: akarat és erő. Azt mondta, hogy nem adhatja át és nem ajánlhatja annak a páduai Pontecorvo nevű zsidó könyvnyomtatónak, mert az filozófiai könyveket szokott nyomatni, és az én munkámnak nincs az a filozófiai terminológiája, amelyhez ez a Pontecorvo hozzá van szokva. Megértettem. Nem akarja, hogy a munkám napvilágra kerüljön. Mert ti, zsidók is országról országra össze vagytok esküdve. El akarjátok takarni a nemzetek elől az univerzum lényegének a megismerését, hogy ti lehessetek úrrá minden nemzet felett. Én ismerlek benneteket, és József fivéred hiába vágott nekem udvarias arcokat, én láttam: mi a véleménye a nagy munkámról. Csakhogy nem soká fog diadalmaskodni, mert Tamás gróf segítségével én most Bécsújhelyen kinyomatom egy másik munkámat, amelyben bebizonyítom, hogy a Szentírásban igenis benne van, hogy a Föld gömb alakú, de másrészt az egyház ellenségei hazudnak, amikor azt próbálják elhitetni a tudatlan tömeggel, hogy a Föld forog a Nap körül.

Dávid szórakozottan hallgatta Gregorovius mestert. Nagyon jól ismerte már a tudományát, és sokszor hallotta, amint arról panaszkodott, hogy másoknak jut ki a hír és a tudós dicsőség, holott ő volt az, aki egy hosszú és immár alkonyodó élet folyamán mindent elsőként és előre mondott meg. A gróf szobái felől nemsokára zeneszó hangzott fel; Gregorovius mester sokáig beszélt még; azután egy keserű mozdulattal elhallgatott, és görnyedt háttal kiment. Amikor visszajött, szótlanul intett Dávidnak, hogy mehet befelé. Dávid lassan bement a reggeliző terembe. A terem alsó végén olasz zenészek voltak. A terem felső végén ott állott a dúsan megterített asztal. Az asztalfőn Ferenc gróf ült; jobbra és balra tőle egy-egy nő. Dávid ismerte ezt a látványt. Az asztal másik végén azonban tetőtől talpig fekete ruhában, mozdulatlan, sötét arccal, összeráncolt homlokkal most ott ült Tamás gróf.

– A szentek meghallgatták az imámat – kiáltotta Ferenc gróf Dávid felé. – Tudod-e, hogy miért imádkoztam?

– Nem tudom, nagyságos gróf úr – felelte Dávid.

– Hát azt tudod-e, hogy a trieri érsek micsoda szent kincseket állított ki a hallei székesegyházban?

– Nem tudom, nagyságos gróf úr.

– Nem közönséges relikviák voltak ott, szép öcsém, nem holmi korhadt csontok – hanem voltak ott elköltözött szentek egész kadáverei. Volt ott Izsák ősapa testének egy hiteles darabja. Volt ott maradék abból a mannából, amely a pusztában hullott. Voltak ott ágak Mózes égő csipkebokrából. Volt ott egy kancsó a kánai menyegzőből, sőt némi maradék abból a borból is, amelyet Jézus vízből változtatott borrá. Voltak ott tövisek Jézus töviskoszorújából, és volt ott egy öklömnyi kő, amely azok közül a kövek közül volt, amelyekkel Szent Stephanust halálra kövezték. Tudod, hány ezer ilyen relikvia volt ott? Kilencezer összesen. Tudod, mit hirdetett ki a trieri érsek – a római kúria kardinálisa, a német birodalom választófejedelme – valamennyi templomában? Hogy aki elzarándokol Halle városába, ott a szent kincsek felmutatását áhítatos lélekkel végigszemléli; azután derekasan belenyúl a bugyellárisába, és kiguberálja az érsek úr számára a pénzt, az kiváló bűnbocsánatot kap minden vétkéért. Ezt tette Albrecht herceg őeminenciája, de felkopott az álla, mert a hallei szent kincseket kevesen bámulták meg, és a végén a goromba, bolond wittenbergi barát, az új Husz János olyan mérgesen rámordult, hogy mind a kilencezer szent kincsét ijedten dugta el az éléskamrába. De amit ő ilyen kevés dicsőséggel kezdett, azt én teljes dicsőséggel fogom folytatni. Ügyetlen kontár volt a trieri érsek. Izsák ősapa testének egy darabja! Mi az? Ha én szent kiállítást rendezek, még a spanyolok is idehurcolják mindazt az aranyat, amelyet az Új Indiákon összerabolnak. Mert énnálam látható lesz maga az a felséges fenék, amelyet Mózes csak röptében láthatott. Énnálam látható lesz az a legfelségesebb anyaméh, amelyben szűzen fogantatott meg a mi…

Egy dördülés hallatszott. Tamás gróf egyenesedett ki, és kemény ököllel rávágott az asztalra. Szép, aszkéta arca sápadt volt, csak mélyen ülő szeme tüzelt fivére felé. Szótlanul állott az asztal alsó végén.

– Ó, bocsánat – mondta Ferenc gróf –, nem akarom az érzelmeidet sérteni. Foglalj helyet, látod, Psziche, itt a balomon, mert azelőtt egyszerű tót parasztlány volt, egészen elsápadt a haragodtól, bár Asztarte itt a jobbomon, aki azt állítja magáról, hogy a török szultán háreméből szűzen szökött meg, a tekintetével arra csiklandoz, hogy folytassam a lázadozásomat ellened, akiben Mihály arkangyal képviselőjét látja. De foglalj helyet, igyunk rá egyet, és folytassuk úgy, hogy neked is kedved teljék benne.

Dávidhoz fordult.

– Mondd, megátalkodott Krisztus-tagadó, tudod, miért imádkoztam volt minden szentekhez?

– Nem tudom, nagyságos gróf úr.

– Azért imádkoztam, hogy hozzanak téged gyorsan elém, mert szentet akarok csinálni belőled is. Egy hét óta tartom itt magamnál a selmecbányai hóhért, hogy megértsétek: milyen illetlen, helytelen és botrányos dolog, hogy nektek, a megfeszített Jézus tagadóinak olyan ötszáz aranyatok van, amely után én, akinek igényem van minden malasztra és a túlvilági üdvösségre, hiába vágyódom. Felelj hát nekem, Beliál fia és Mammon imádója, megkapom-e az ötszáz aranyat, vagy olajba főzesselek meg, nyárson forgassalak, kóccal tömesselek ki, egyszóval olyan szentet csináljak belőled, hogy ha a gyűjteményemben kiállítalak, a trieri érsek sírva fakad szégyenletében. Felelj tisztátlan, hitetlen, szentségtagadó zsidó.

Csend volt. Dávidnak a belei is reszkettek a lázadó haragtól. Eszébe jutott a József figyelmeztetése, de tajtékozó dühe minden meggondolást elsodort.

– Nagyságos gróf úr – mondta dacos alázattal –, arra kérem, szíveskedjék visszafizetni nekem azt az ezer aranyat, amelynek a visszafizetését már tavaly megígérte.

– Mit? Miiit?

Ferenc gróf előrehajolt, és álmélkodva bámult rá Dávidra. Nem akart hinni a fülének. Dávidnak az egész belsejét rázta már a dacos harag.

– Elköltözöm a győri püspök úr védelme alá…

Ferenc gróf hátravetette magát a székében, és elkezdett nevetni. Harsányan, hosszan nevetett, és a nevetése olyan hosszúra nyúlt és olyan görcsössé lett, hogy a két nő előbb ijedten fordult hozzá, azután egyszerre feléje hajolt. Ferenc gróf hirtelen szétütött közöttük, a nevetést abbahagyta, és az arcára olyan fájdalmas komorság ült rá, mintha nagy kínokat szenvedne.

– Elköltözöl a győri püspök úr védelme alá? És nemcsak, hogy nem akarsz itthagyni nekem ötszáz aranyat, hanem még én fizessek neked ezret? Valószínűleg sürgősen is? Azonnal, mi?

– Azonnal, mert a győri püspök úrnak megígértem, hogy ezt a pénzt magammal viszem.

Ferenc gróf dölyftől rekedt hangon mondta:

– Hát menj, és mondd meg a győri szoknyás embernek, hogy jöjjön ő, és próbálja behajtani ezt a pénzt, ha úgy szereti a pénzt. Mondd meg neki, hogy akkor összekötözöm a szakállát a szakálladdal, és együtt korbácsoltatlak ki benneteket Magyarországból, és minden csuhással összekötözök egy-egy zsidót, és ahány csuhás és ahány zsidó van Magyarországon, mindet egyszerre hajtom ki innen.

Dávid nem mozdult. A torka száraz volt a felindulástól. Egy másodpercig habozott, azután lassan, mint aki biztosan tudja, hogy a döfése találni fog, megszólalt:

– A győri püspök úr nem maga akarja behajtani ezt a pénzt, mert a behajtásra már megkérte Ferdinánd király kancellárját.

Ferenc gróf elsápadt. Lassan felállott, és mereven nézett Dávidra. Dávid összeszedte minden erejét, hogy farkasszemet tudjon nézni vele, de a gróf szeme vak tekintettel meredt rá. Nem is rá nézett tulajdonképpen, hanem messze, túl rajta, a győri püspököt kereste. Ezt merészelte vele tenni a szoknyás ember? A vargaivadék? Ezt üzenni? – egy zsidóval? – neki? Néhány hosszú, nehéz lélegzetet vett, azután a szeme újra meglátta Dávidot. Legyintett.

– Menj! – mondta halkan.

Dávid elment. Ferenc gróf sápadtan és szótlanul nézett utána egy ideig, azután intett a két nőnek, kotródjanak ki. A két nő kiment. Ferenc gróf járkálni kezdett a teremben. Rágódva és kínlódva járkált sokáig.

Tamás gróf szótlanul nézte a bátyja gyötrődését, végre megszólalt.

– Ferenc – mondta halkan és gyöngéden –, most megaláztatás ért, és a lelked nem talál olyan gondolatra, amely megenyhítené. És ezentúl sorra jönnek a megaláztatások, és a lelked soha meg nem találja a nyugalmát, ha csak vissza nem térsz arra az útra, amelyet bűnös könnyűséggel elhagytál. Te most olyan vagy, mint aki eladta a lelkét, és ha szólásra nyitod a szájadat, minden szavadból az örök kísértő beszél. Most még felszabadíthatod magad; most még visszafordulhatsz; most még megpróbálhatsz világosan látni. Gondold csak meg, egyszerű és józan ésszel: hogyan érhetett téged ez a megaláztatás? Nem úgy-e, hogy a zsidókat, akik valóban a megfeszített Jézus ellenségei, és akiknek hívő keresztényekkel való együttélését megengedni botrányos dolog, és akiket Pozsony és Sopron és minden keresztény nemzet törekszik kiűzni a maga kebeléből, hogy a hitetlen, konok zsidókat te ide befogadtad, és a védelmed alá vetted? Nem így történt-e? Mert befogadtad őket: azért ért ez a megaláztatás. De te többet tettél: te őket gyakran az asztalodhoz ültetted, és olyan kérdésekről beszéltél velük, amilyenekről keresztény embernek csak lelkipásztorával szabad beszélnie, ha megnyugvást vagy útbaigazítást keres. Nem érzed te, hogy ezek a beszélgetések készítették elő a lelkedet az örök kísértő számára? Nem látod te, hogy így támad fel benned a bujaság, a pénzszomjúság és mind a hét főbűn? Nem világos előtted, hogy az első megaláztatás után még sok és egyre súlyosabb és egyre nagyobb megaláztatásnak kell jönnie? Most megint a nagy megkísértés korszaka jött el a világra. A lutheránus pestis már ide is átharapózik. Tegnap Szentgyörgy faluban egy Bibliát találtam, amelyet ide becsempésztek, és amelyből az oktalan parasztok maguk próbálták kiolvasni az igazságot. De én azt mondom neked: hogy ha maga a császár is gyengének bizonyult a wormsi gyűlésen a sátán bérencével, a wittenbergi árulóval szemben, aki százszorosan rászolgált a Husz János sorsára, kell hogy legyenek, akik nem bizonyulnak gyengének. Én meg fogom tenni azt, amit Isten és a Boldogságos Szűz szolgálatában megtenni kötelességem. Én ezentúl nem mozdulok el itthonról. De a legelső kötelességem itthon az, hogy téged megmentselek. Meg foglak menteni… rábeszéléssel vagy erőhatalommal… egyelőre ülök az asztalodnál, és várok. De a Boldogságos Szűz segítségével meg foglak menteni.

Ferenc gróf eleinte állva hallgatta a fivérét, azután csendesen leült. Tamás valamikor szerzetes akart volt lenni, de feladta ezt a tervét, mert a magyarországi szerzetesrendek közül egyet sem talált elég hitbuzgónak. Most a legforróbb vágya az, bárcsak indulna meg már a lutheránusok ellen való harc, és bárcsak ő megszerezhetné ebben a harcban a mártírkoronát. Tamás… milyen kedves, szőke fiú volt; most milyen rajongó aszkétaarca van. Miket beszél össze… milyen furcsa keverék ez a beszéd… közbe kellene szólni, ha nem valami harsogó blaszfémiával, akkor néhány hideg és józan érvvel… De hiszen nem használna… és igazán szeretetből történik az egész… de milyen furcsa, hogy valaki a keresztény eget ilyen komolyan veszi, holott az Olimpuszt se lehet komolyan venni, pedig az mennyivel szebb ég volt… milyen csodálatos szükséglete az embernek ez az örökös kísérletezés azzal, hogy egy elfogadható eget gondoljon ki.

Tamás tovább beszélt; Ferenc pedig félrehajtott fejjel, elgondolkozva hallgatta.

Dávid lement a várból, felment a városházára, és hosszú tárgyalás után szerződést kötött a városbíróval, hogy eladja neki a házát, kertjét és szőlőjét kétezerötszáz magyar forintért, és hogy a városbíró tartozik neki ezt az összeget egy héten belül megfizetni. Azután hazament, és elmondta Józsefnek, mi történt. József szelíd figyelemmel hallgatta végig, azután így szólt:

– Ha rám hallgatsz, azonnal lóra ülünk, és vágtatunk Győr felé.

– És az ezer arany?

– Itt hagyjuk.

– És a kétezerötszáz forint?

– Majd kitalálunk valamit. És ha nem, legfeljebb az is elveszett.

Dávid habozott egy másodpercig, azután elöntötte a harag.

– Ó, nem – mondta fogcsikorgatva –, azt nem. Mitől féljek? A gróf tudja, hogy a győri püspök védelme alatt vagyok. Tudja, hogy ha eljön az én időm, akkor a bosszúm… ó, nem félek tőle.

József csendesen belenyugodott abba, hogy maradjanak, és aznap nem is történt semmi különös dolog.

Másnap déltájban Mihályhoz, a zsidó hitközség elöljárójához betért Zakariás, a híres pozsonyi orvos. Lovon jött Trencsénből, ahová azért hívták, hogy gyógyítsa meg a trencséni hercegnőnek egy beteg unokahúgát. Pozsonyig ekkor már meg sem akart állni, de az erősen tűző napban olyan gyengeség vett rajta erőt, hogy ágyba kívánkozott. Nyolcvanéves volt már, és Mihálynak, aki vigyázva és gyöngéden fektette ágyba, bágyadt mosollyal mondta: „Lejárt az időm, Mihály. Ha itt halnék meg nálad, bocsáss meg érte.” Néhány órai fekvés után azonban annyira megüdült, hogy fel is kelt. Mihály örömmel mondta neki, hogy íme, mégse járt le az ideje, de Zakariás derülten rázta meg hófehér fejét, és azt felelte, hogy legfeljebb még napokról lehet szó. Az ideje lejárt. Ma hadd maradjon még itt, azután holnap hazamegy Pozsonyba meghalni. Később azonban olyan jókedvűen beszélgetett Mihállyal, hogy Mihály két kérést terjesztett eléje. Az első az volt, hogy nem tudná-e meggyógyítani az ő Judit lányát, aki mindig mély ájulásba esik, ha kérő jön a házhoz, a másik az volt, hogy nem vezetné-e a tanácskozást valamelyik környékbeli rabbi helyett, amikor a község elöljárói ítélkeznek Dávid felett. Zakariás elgondolkozott.

– Az ősapákról – mondta csendesen – meg van írva, hogy hosszú élet után elteltek az élettel, azután meghaltak. Énnekem most a halálra kellene készülnöm, és talán bűnös telhetetlenség tőlem, hogy még mindig nem tudtam eltelni az élettel. De fiatal lányok szenvedése, fiatal férfiak dacos ágaskodása, minden, ami élet, engem még most is mindennél jobban érdekel. És így, ha Isten hozzád vezérelt, én szívesen segítek nektek igazságot tenni a vőd ügyében, és megpróbálom, hátha meg tudom gyógyítani a lányodat.

Megállapodtak abban, hogy Dávid felett másnap fognak ítélkezni, azután Mihály behívta a feleségét – Gunda asszonyt –, és ketten elmondtak neki Juditról mindent, amit el tudtak mondani. Gunda asszony panaszosan mondta végül, hogy ő azt hiszi, ezt a lányt szemmel verte meg valaki, mire Mihály ráförmedt, ne legyen olyan együgyű, hogy elhiszi a parasztok babonáit; tudhatná, hogy minden betegség abból ered, hogy a test nedvei valamilyen ok következtében megromlottak. Zakariás hallgatva nézett rájuk, azután megkérdezte, Judit volt-e az, akit az előbb énekelni hallott. Amikor megtudta, hogy ő volt, kérte, hogy küldjék be hozzá Juditot, de nem mondják neki azt, hogy ő meg akarja gyógyítani. Judit nemsokára bejött a szobába. Az öreg Zakariás az asztalnál ült egy karosszékben, előtte bor volt – Mihály legjobb bora –, amelyből néha ivott egy-egy kortyot. Leültette magával szembe Juditot, és meleg örömérzés járta át öreg testét. Milyen szép, hogy ilyen rejtelmes, sötét szépség van a világon. Mégis szép volt ez az élet. Milyen kár volna ennek a bódító virágzásnak meddőn elhullnia. Beszélgetni kezdett Judittal. Judit tartózkodva felelgetett. De az öreg Zakariás azután ezt mondta: „Nagyon szépen énekelsz, Judit. Olyan szép hangot, mint a tiéd, nem hallottam azóta, mióta Milánóban jártam. Ott a herceg udvarában színjátékot játszottak, és egy színjátékban az éj királynőjeként lépett fel egy csodálatos hangú és rendkívüli szépségű asszony.” Judit ekkor kitáguló szemmel nézett Zakariásra, és nemsokára mohó beszélgetésbe merült vele. Estefelé Zakariás azt mondta Mihálynak: „Még nem tudom, Mihály, mi baja a lányodnak, de tartok tőle, hogy ha a gyógyulását akarod, el kell küldened magadtól valahová idegenbe.”

Kint ragyogó májusi alkonyat volt. A nap vonakodva ereszkedett le a nyugati hegyek mögé, az árnyékok hosszúra nőttek már, de a világ még tele volt kicsorduló fényességgel és olyan hömpölygő jó szaggal, amelyet mintha óriási, mennyei tömjénhintők hintettek volna el. Földek páráztak, füvek zsendültek, akácfák illatoztak; és a bazini várból lassan és rosszkedvűen lefelé indult a városba a selmecbányai hóhér. Tetőtől talpig bőrbe volt öltözve. Szulejmán császár ázsiai katonáin látta, milyen félelmes az ilyen sötét bőrpáncél. A selmecbányai hóhér szerette, ha félnek tőle; ez a félelem az előíze volt annak az örömnek, amelyet akkor érzett, ha vért látott kicsordulni a kezére adott emberi testből. Vaszilinak hítták. Görögországi cigány-félvér volt; és gyerekkorában végignézte egyszer, hogy török katonák hogyan kínozták sorra a faluja embereit, mert az emberek nem akarták bevallani, hová ásták el a pénzüket. Ezt a látványt nem tudta többé elfelejteni; nemsokára elszökött otthonról, és beállt azok közé a gyülevész csapatok közé, amelyek a szultán rendes katonaságát kiegészítették. Mikor a törökök Magyarországon jártak, el kellett szöknie a szultán hadseregéből, mert megölt néhány foglyot, akit nem lett volna szabad megölnie. Selmecbányán felfogadták hóhérnak. Nemrégiben Pozsony város kölcsönkérte néhány napra. Amikor megint útban volt hazafelé, a bazini gróf itt fogta azzal, hogy dolgot ad majd neki: néhány zsidót kell a maga módján rábeszélnie, hogy ne ragaszkodjék olyan bűnösen a pénzéhez. Napok teltek el, és még mindig tétlenül sétált. A torkában száraz görcs támadt már, és a hátán hideg bizsergések futottak végig a vágytól, ha arra gondolt, milyen az, mikor a kés alatt kicsordul a vér, vagy a hüvelykszorító szorítása alatt ropog a csont, és szakad a hús.

A selmecbányai hóhér lassan ment le a város felé. Az út szélén sűrű galagonyabokrok voltak. A hóhér megállt és hallgatózott. A bokrokon túl két különös hang veszekedő, rikácsoló és síró párbeszédét hallotta. Átbújt a bokrokon. Az út mellett, az árkon túl piszkos vityilló állott; a vityilló előtt egy rút öregasszony hajolgatott a föld felé, köveket szedett fel, és a köveket rikácsolva hajigálta egy kilencéves fiú felé. A fiú sírva ugrált el a kövek elől, és sírva kiabálta az öregasszonynak, adja vissza a pénzt, amelyet elvett tőle. A hóhér egy ideig szótlanul hallgatta a kiabálást, azután átugrott az árkon, és megállott az öregasszony és a kisfiú között. Az öregasszony ijedten pislogott fel a hóhérra, és egyszerre remegni kezdett. A fiú bátorságra kapott. Elmondta, hogy délben a Szent Flóriánhoz címzett fogadóba – az a város másik végén van, Szered felé – küldte az apja két ezüspénzért, amellyel a fogadós tartozott neki. Ez az asszony – mindenki tudja róla, hogy boszorkány – elcsalta tőle a pénzt, azzal, hogy azt mondta, olyan madarat mutat neki, amilyent még sose látott. Míg ő a madárra várt, kicsavarta a kezéből a pénzt, azután eltűnt. De ő tudta, hogy a boszorkány hol lakik. A pénz nélkül nem mert hazamenni, hanem itt várt mostanig, a boszorkány most hazajött, s ő követeli vissza a pénzét.

A hóhér nézett az öregasszonyra. Tekintete alatt az öregasszonynak egészen meggörnyedt a háta, és vacogni kezdett fogatlan szája. A hóhér sokáig nézett rá, azután a fiúhoz fordult. „Gyere be – mondta neki –, ide a házba, a boszorkány vissza fogja adni a pénzedet”.

Az öregasszony remegve mutatott utat a piszkos vityillóhoz. Mindhárman bementek. A nap leszállt a nyugati határhegyek mögé. Kint sötét lett, és csípő, tavaszi hűvösség támadt.

Másnap szombat volt, hetivásár napja Bazinban, és a vár felől a város felé vivő úton vásárosok igyekeztek befelé. Az egyik kocsit hirtelen megállították, mert a mezőn a sűrű tövisbozót mellett egy öregasszony jajgatva kezdett kiabálni. A férfiak leszállottak a kocsiról, azután az asszonyok is átmentek a mezőre; azután megállott még néhány kocsi, és a gyalogosok is odagyűltek a tövisbozót köré. A tövisbozót alatt egy kisfiú holtteste feküdt. A két lába kötéllel volt összekötözve; a teste tele volt szúrások nyomaival, a kezén és a lábán fel voltak az erek vágva.

A vásárosok meghökkenve állták körül a kis holttestet, és elszörnyedve kérdezték, ki tehette ezt. Vért sehol nem lehetett a közelben látni, a holttestet máshonnan kellett idehozni. Az öregasszony azt mondta, ő nem tudja, ki követte el ezt az istentelenséget; ő nem látott senkit; csak hajnalban látott valamiféle zsidókat erre lopózkodni, de nem tudja, ők tették-e. Az öregasszony azután elment. A vásárosok tanácstalanul állták körül a tüskebozótot; a tömeg egyre nagyobb lett; végre valaki azt mondta, hogy a holttestet fel kell tenni egy kocsira, és be kell vinni a városházára. Minthogy a holttestet senki nem akarta a kocsijára felvenni, egyelőre nem történt semmi. A tömeg folytonosan nőtt, és egyszerre egy bazini ember megismerte a kis halottat. Ez – mondta – a Meylinger György Jancsi fia. Az emberek elálmélkodtak ezen a közlésen, és hangosan kiabálták, hogy értesíteni kell Meylinger Györgyöt. Azonban senki se mozdult, a tömeg állt és zúgva beszélgetett. A vár felől jövet ekkor megjelent az országúton Tamás gróf. Le akart menni a hetivásárra, mert rá akart csapni azokra az árusokra, akik újabban mindenféle lázító, lutheránus nyomtatványokat adtak el a hetivásáron, és ezekkel a nyomtatványokkal megmérgezték a nép lelkét. Mikor a tömeget meglátta, átjött a mezőre. Az emberek elcsendesedtek. Levették a kalapjukat, és utat nyitottak neki. Tamás gróf meghökkenve állott meg a holttest előtt.

– Ki tette ezt? – kérdezte haragosan.

A körülötte állók sietve felelték, hogy ők nem tudják, ők a vásárba igyekeztek, a holttest itt feküdt a tövisbozótban, egy öregasszony talált rá, és az emberek azt beszélik, hogy hajnaltájban zsidókat láttak erre lopózkodni. Tamás grófon a mély megrendülés forró borzadása futott végig. Ki tette ezt? A kereszténység ellenségei tették, azok, akiket egy vétkes lanyhaság nagyon is sokáig túrt a keresztény nemzetek kebelében. Csoda-e, hogy az igaz hit megromlik, és mindenütt felemeli fejét a gonosz, ha Krisztus nyilvánságos ellenségeinek ilyen szabadságuk van? A Németországból fenyegető hitrontás ellen a védekezés legelső és legsürgősebb cselekedete, hogy azokkal kell leszámolni, akik nyílt tagadással merészelnek Krisztus ellen támadni. A Boldogságos Szűznek harcosokra van megint szüksége: ó, egy harcosa lesz a Boldogságos Szűznek, aki el nem lanyhul, és meg nem pihen a keserű végig. – Összerázkódott, és körülnézett. Az emberek várakozva néztek rá.

– Tegyétek fel – mondta nekik komoran – ezt a szegény áldozatot egy kocsira. Be kell vinni a városházára.

A holttestet most feltették a legelső kocsira, Tamás gróf odafordult egy emberhez.

– Menj fel – mondta – a várba, és mondd meg a várnagynak, hogy tizenöt huszárral azonnal jöjjön le a városházára.

Az ember sietve indult a vár felé, Tamás gróf pedig a kocsi mögött lassan ment befelé a városba. A városban a tömeg, amely követte, még jobban megnőtt. A városháza előtt a kocsi megállott. Tamás gróf lehívatta Pongrác Andrást, a városbírót.

– Városbíró úr – mondta neki felcsendülő hangon –, ki tette ezt?

A városbíró megütődve nézett a holttestre, azután megzavarodva nézett a grófra.

– Ezt a szegény áldozatot – mondta Tamás gróf – a mezőn, egy tövisbozótban találta Isten rendelése szerint egy öregasszony. Elhoztuk ide. Nézze meg, és mondja meg: ki tette ezt?

A városbíró levett süveggel állott a gróf előtt, és lassan a homlokához emelte a kezét, hogy letörölje róla az izzadságot. A tömegből, amely eddig hallgatva állta körül őket, most megszólalt egy hang:

– A zsidók tették.

Egy másik hang:

– Csak a zsidók munkája lehet.

Néhányan helyeseltek, de a tömeg egyébként hallgatott és várt. Tamás gróf összevont szemöldökök alól nézett a városbíróra. A városbíró zavarodottan próbálta kitalálni, hogy mit akar, de az arcáról semmit se tudott leolvasni.

– Ki fogjuk nyomozni a bűnöst – mondta habozva –, de el fogjuk hallgattatni azt, aki tudatlanságból és ostobaságból ártatlanokat vádol.

Tamás gróf felcsattant:

– Én pedig össze fogom törni azt a bírót, aki lanyhaságból vagy megvesztegetettségből futni engedi a bűnösöket.

A városbíró elsápadva nézett rá, és nem értette, mit akar.

– A zsidókat azonnal el kell fogatni – mondta Tamás gróf. – Nem tűröm, hogy a zsidó pénz munkába fogjon, és megint egyszer elhomályosítsa az igazságot.

A tömeg halkan morajlott. A városbíró meghajtotta a fejét, és engedelmeskedett. Semmiképpen sem volt az az érzése, hogy helyesen cselekszik. De ha a gróf így akarja? És hiszen az igazság majd kiderül. Bement a városháza kapuja alá, és kiadta a városi darabontoknak azt a parancsot, hogy menjenek és hozzák a városházára a zsidó férfiakat. Tamás gróf a kocsit a holttesttel eközben elküldte Meylinger Györgyhöz, és a tömegnek megparancsolta, hogy oszoljon szét. Azután belépett a városháza bolthajtásos kapuja alá. A hat városi darabont indulóban volt. Tamás gróf megállította őket, megkérdezte, milyen parancsot kaptak, azután hideg haraggal fordult a városbíróhoz:

– Ha csak a férfiakat fogatja el, az annyit jelent, hogy a nők kezében szabad útja van a zsidó pénznek arra, hogy bírákat vesztegessen meg.

A városbíró most őszinte és becsületes dühbe jött. A gróf harmadszor gyanúsította meg mások előtt. Káromkodva mondta a darabontoknak, hogy hozzák be, valamennyi zsidó a városban van; az ölbeli csecsemőt is. Tamás gróf rövid fejbólintással vette tudomásul a parancsot. A darabontok elmentek. Tamás gróf töprengve járkált a kapubejárat alatt. A városbíró mérgelődve várakozott. Tamás gróf megállott előtte:

– Kire tartozik a zsidókon való ítélkezés? – kérdezte komoran.

– IV. Béla király szabadságlevele szerint, amelyet utoljára II. Lajos király is megerősített, főbenjáró ügyekben felettük a nádor ítélkezik vagy pedig a budai király várnagy.

A Tamás gróf szeme komor lobogással tűzött a városbíróra. A nádor? A budai király várnagy? Elhúzni a vizsgálatot? Nyújtani a pert? A bűnösöket talán még útnak is indítani innen Budára? Közben felvenni a jutalmakat az igazság eltemetéséért? Ó, odakint holtan fekszik egy ártatlan, szegény gyermek; az igazságot, te pénzre éhes bíró: azt nem fogod megölni és eltemetni. A városbíró elvörösödött a gróf tekintetétől, amely újra a gyanúsítás ostorcsapásaival verte végig, és keservesen küzdött, hogy bátran és nyugodtan tudjon a gróf szemébe nézni. Kint lódobogás hallatszott. A gróf huszárjai érkeztek meg. Tamás gróf elfordult a városbírótól. Lázas elszántság égett minden csontjában, a cselekvés vágyának kínzó lobogása. Kilépett a kapu elé, és gyors parancsokat adott ki huszárjainak.

A bazini zsidók istentisztelet előtt összegyűltek a zsinagógában, hogy Dávid ügyében ítélkezzenek, de nem tudták megkezdeni a tanácskozást, mert Dávid és József hiányzott. Előbb vártak rájuk, azután értük küldtek. A küldött még nem jött vissza, amikor a városi darabontok bejöttek a templomba, és azt mondták Mihálynak, aki elébük lépett, hogy a zsidók valamennyien tartoznak rögtön a városházára menni. Mihály meghökkenve felelte, hogy éppen istentiszteletre készülnek, és majd istentisztelet után felmennek a városházára; a darabontok azonban erre gorombák lettek, kiabálva követelték, hogy a zsidók azonnal jöjjenek, és fenyegetően emelgették az alabárdjaikat. A zsidók felzúdultak, és ki akarták szorítani a darabontokat a templomból, Mihály azonban rábeszélte őket arra, hogy engedelmeskedjenek. A zsidók tehát összeszedelőzködtek, és a darabontokkal együtt elindultak a városháza felé. Útközben találkoztak Tamás gróf huszárjaival. Négy huszár átvette a zsidókat a darabontoktól, a többi húsz pedig a darabontokkal együtt elment az asszonyokért, a gyerekekért és a hiányzó férfiakért. A zsidók felindultan siettek a városháza felé. A városháza előtt nagy tömeg állott. A tömeg szótlanul fogadta őket. A zsidók bementek a városháza kapuja alá. A kapu alatt halvány arccal és égő szemmel állott Tamás gróf. A zsidók meg akartak állani előtte, de ő szótlanul intett, hogy menjenek tovább. A zsidókat felvitték a városbíró elé.

– Városbíró úr – szólt felindultan Mihály –, mit akarnak tőlünk?

– Az istenfátokat – fakadt ki Pongrác András –, sok bajom van veletek. Jegyző úr, írja fel a nevüket. Porkoláb! Vegye át ezeket a zsidókat.

– Városbíró úr – mondta Mihály haragtól reszketve –, azt csak megmondja, hogy miért csuknak be bennünket?

– Majd tudjátok ti már azt! Porkoláb! – le ezekkel a zsidókkal a pincébe.

A zsidók vonakodtak indulni, a huszárok azonban lökdösni kezdték őket, azután kardot húztak. A zsidók erre álmélkodva és elhűlve lementek a városháza pincéjébe. Ott bezárták őket; magukra maradtak; nemsokára azonban kinyílott az ajtó, és az ajtón behajtották hozzájuk az asszonyokat és a gyerekeket is.

Dávid otthon volt, és komor nyugalommal rendezgette az írásait. Várta, hogy érte küldjenek a zsinagógából, és fanyar elégtétellel forgatta magában azt a dacos feleletet, melyet a küldöttnek adni fog. József a másik szobában játszott a Dávid fiával, Eszter pedig fakó arccal járt-kelt a házban. A külső ajtót ekkor hirtelen felrántották; a szobákon végigrohant Vidra Gergely, egy tizennyolc éves legény, aki három év óta volt Dávid szolgálatában. Dávid Pest megyéből hozta el; az apját és az anyját megölték volt a törökök, a házukat felgyújtották, a tizenöt éves fiú otthontalanul bolyongott volt ide-oda.

– Gazdám – mondta lihegve –, nagy baj van.

Dávid talpra ugrott.

– Mi az? – kérdezte megdobbanó szívvel.

– Azt mondják: a zsidók megöltek egy gyereket. És a gróf huszárjai most minden zsidót összefognak.

Dávid egy ugrással a szekrénynél volt, egy mozdulattal kirántotta és zsebre gyűrte azt a pénzt, amely a szekrényben volt, azután egy másik ugrással kint volt a szobából. Csak az istállóig juthasson el, csak lóra ülhessen. Nem érzett aggodalmat azért, hogy Esztert és Józsefet itthagyja. Ha magával akarná őket vinni, egyikük sem menekülhetne; ha azonban ő ki tud siklani, ő megmenti, ő kiszabadítja, ő kivágja Esztert és Józsefet, ha ezer ördögöt kell is letipornia a szabadításukért. A ház előtt állt, az istálló felé fordult, és a mellében megakadt a lélegzet. Az istálló előtt ott állott a gróf két huszárja, és az egyik éppen kardlappal vágott végig a kocsison, aki nem akart továbbkotródni. Dávid a kert felé fordult; a fák között átlátszott néhány ezüstsujtásos kék huszárruha. A kapuban városi darabontok álltak. Dávid villámgyors, lázas munkára kényszerítette az agyvelejét. Mit kell itt tenni, mit lehet itt tenni? Ekkor meglátta a bazini várnagyot, amint a kapun át jött be, egyenesen őfelé. Erre megfordult, és berohant a házba. Maga mögött bezárta az ajtót. A lakáson végigsietett, vissza az asztalhoz, amelynél ült, tollat vett a kezébe, és két lázas sort írt a győri püspöknek. A gróf – írta – fogságra veti őt, és nyilván el akarja veszíteni; az irgalmas Isten nevében kéri őkegyelmességét, jöjjön és tegyen igazságot.

A külső ajtón dörömbölni kezdtek.

– Gergely fiam – mondta Dávid –, én megígértem, hogy telket veszek neked, ha majd megházasodol. Nem telket: ötvenholdas birtokot vásárolok neked, ha ezt a levelet elviszed a győri püspöknek. Tedd el, ülj lóra…

József lassan elindult, hogy kinyissa a bezárt ajtót. Dávid Gergelyhez hajolt.

– Bízhatom benned, Gergely? Elviszed a levelet?

– El.

József kinyitotta az ajtót, a gróf huszárjai bejöttek, gyorsan közrefogták Dávidot és Józsefet, azután megparancsolták Eszternek is, hogy álljon oda melléjük. Eszter rémülten szorította magához a kisfiát, és odaállott Dávid mellé. Dávid megfogta az Eszter karját, és haragtól fuldokolva fordult szembe a várnaggyal.

– Vigyétek őket – mondta derülten a várnagy –, aki szökni próbál, azt levágjátok.

A huszárok elindultak a foglyokkal; a várnagy ott maradt a házban, gondosan megvizsgált mindent, némi értékes apróságot elvett a maga számára, azután a gróf parancsa szerint lepecsételte a házat.

A városháza pincéjének pántos ajtaja kinyílt, és a porkoláb betolta rajta Dávidot, Józsefet és Esztert a gyerekével. A bazini zsidók mind együtt voltak már a pincében, férfiak, nők és gyerekek, riadt és megzavarodott csapat, amelynek a rémülete még testet se tudott ölteni. A férfiak kérdésekkel rohanták meg Dávidot. Dávid egy türelmetlen mozdulattal elhallgattatta őket.

– Egy ember beszéljen egyszerre. Mivel vádolnak bennünket?– Mi semmit se tudunk – felelte Mihály. – Az asszonyok azt beszélik, hogy mikor őket behozták, valaki azt kiabálta utánuk, hogy ha húsz zsidó gyerek ég a máglyán, az se lesz elég az egy Meylinger Jancsiért.

Dávid sötét és merev arccal bólintott.

– Igen – mondta mozdulatlan arccal, összeszorított foggal és odavetően –, a Meylinger Görgy Jancsi fiát meggyilkoltan találták a vár felé vivő országút mellett a mezőn.

Elhallgatott, mintha folytatást vagy feleletet várna. De senki sem szólt semmit. Dermedt, nagy csend lett. A bazini zsidókra, mint egy fekete köd, rászállt az iszonyat. A szemek elveszve meredtek egymásba, mintha a másiknak a szeme támasztékot, megpihenést, meleg nyugovást adhatna a rémületnek ebben a jégsivatagában. Az asszonyok sírni kezdtek. A gyerekek velük sírtak.

– Elég – mondta Dávid fogcsikorgatva. – Az asszonyok vigyék el innen a gyerekeket. Eszter, keress helyet magadnak valahol. – Ti pedig mondjátok meg, mit tehetünk.

Az asszonyok sírva elvitték a síró gyerekeket, a férfiak űzött nyugtalansággal tanácskozni kezdtek. Az öreg Zakariás, aki fáradtan dőlt neki a falnak, félbeszakította a tanácskozást.

– Bocsássatok meg – mondta –, én nem bírom tovább. Ha valamiben hasznotokra lehetek, majd megmondjátok. Addig is: le akarok pihenni.

Átvezettette magát a bolthajtásos pince másik részébe, az asszonyok közé. Ott néhány köteg szalma volt a földön. Judit sietve szétteregetett egy köteget, segítette Zakariást benne, hogy a szalmára feküdjék, azután leült melléje a földre. Az öreg rámosolygott, és csendesen beszélgetni kezdtek.

A férfiak folytatták a fuldokló sietségű tanácskozást. Dávid komoran hallgatta őket. Mikor a többiek elhallgattak, megszólalt:

– Hogy itt, Bazinban lehet-e igazságra számítani, igen vagy nem, arról most nem érdemes beszélni. Most arról kell beszélni, hogyan jussunk segítséghez.

A többiek hallgatták. Dávid folytatta:

– Azok között a tervek között, amelyek felvetődtek, egy van, amelyről beszélni lehet: az a terv, hogy kérjünk segítséget Báthory István nádortól. A magyar zsidóság szerződést kötött a nádorral, és a nádor évi négyszáz forint fizetése ellenében vállalta, hogy a magyar zsidóságot minden igazságos ügyében támogatni fogja. Hogy a nádor most beváltaná-e az ígéretét? Lehet, hogy igen – a jövő évi négyszáz forint kedvéért, négyszáz forintnál nagyobb pénzek reményében –, ha nem esnék túlságosan terhére. Mindenesetre megmarad az a kérdés: hogyan kérjük a segítséget. Buda messze van. És ki tudja, a nádor Budán van-e.

A zsidók fanyar szájjal hallgattak. Senki sem tudott ellentmondani, és senki sem tudott hozzátenni a Dávid szavaihoz semmit.

– Ha általában sikerül valakitől segítséget kérnünk – folytatta Dávid –, olyanhoz kell fordulnunk, akinek a készségére bizonyosan számíthatunk.

– A pozsonyi zsidók! – szólt közbe Sámuel.

– Úgy van, a pozsonyi zsidók – felelte Dávid. – De minthogy a pozsonyi zsidók maguk is elnyomottak és tehetetlenek, meg kell próbálnunk, hogy mindjárt oda forduljunk, ahova a pozsonyi zsidók is fordulnának: a bécsi zsidókhoz. A bécsi zsidók talán kieszközölhetik Ferdinánd király kancellárjánál – mert a kancellár halálos ellensége a bazini grófoknak –, hogy Ferdinánd király vizsgálóbiztost küldjön ki ide. Ezt megpróbálhatjuk. Mást nem. A kérdés az, hogyan adjunk hírt a bécsi zsidóknak.

A meginduló beszélgetést Dávid egy türelmetlen mozdulattal elvágta:

– Csak két lehetőség van – mondta bosszúsan. – Az első az, hogy megfizetünk valakit. Én hoztam magammal némi pénzt. Azonkívül, ami gyűrű és fülönfüggő itt van, az…

Kivette a zsebéből a pénzt, lehúzott az ujjáról egy gyűrűt, és az egészet átadta Mihálynak. A többiek is megmozdultak.

– A legelső pedig az, hogy mindent elrejtünk itt valahol. Eszükbe juthat, hogy ezt elfelejtették elvenni tőlünk. Olyan helyre kell rejteni, ahonnan gyorsan magunkhoz vehetjük, ha innen máshova vinnének.

Siető kutatás indult meg alkalmas rejtekhely után. Mihály azonban rátette a Dávid vállára a kezét.

– Két lehetőségről beszéltél – mondta –, és csak egyet mondtál meg. Mi a másik?

Dávid körülnézett. Most megint minden szem feléje fordult. Ennek a riadt kis embercsoportnak most, bizony, bizonyosan ő a vezetője. A bánat epekeserűsége öntötte el a lelkét. Szegény vezetettek és szegény vezető. Már belenézett minden szempárba, amely kérdezve és várakozva fordult feléje, és lesütötte a szemét.

– A másik lehetőség – mondta halkan – az, hogy valaki… hogy én innen megszököm, és segítséget hozok.

Nem várt feleletre, hanem elindult, hogy végigjárja a börtönüket. Két nagy bolthajtásos pincehelyiségbe voltak bezárva. Az egyik oldalon volt a pántos ajtó, amelyen bejöttek; a másik oldalon valaha szintén ajtó volt, de az ajtót befalazták. Ha ezt a falat kibontaná az ember? Mögötte valami lépcső van, amely a torony alá vezet. De ott megint ajtó van. Dávid töprengve nézte a falat, azután elfordult az ablakok felé. Az ablakok fent voltak az udvar szintjén, másfél ember magasságnyira a homokos talajtól. Rajtuk sűrű és nehéz vasrácsok. Ha az ember egy ilyen vasrácsot meg tudna lazítani odafent, akkor kijuthatna az udvarba. Az udvarból azután… az udvarból azután kijutna az ember valahogyan… pénzzel, csellel, erőszakkal… csak a legközelebbi lóig, csak egyszer lóháton legyen az ember; Dávidnak fájni kezdett a keze, amint ökölbe szorítva a kezét tehetetlen dühvel és rettenetes vággyal nézett fel ezekre a vasrácsos ablakokra.

– Ábrahám! – kiáltotta türelmetlenül.

Ábrahám lassan odament hozzá. Negyvenéves, derült óriás volt, akit a balszerencse mindig üldözött, és akit a jókedve soha el nem hagyott. Fél éve, amióta az utolsó szerény vállalkozásával is kudarcot vallott, az öreg Simon szolgálatában volt. Most kíváncsian nézett Dávidra.

– A válladra szeretnék állani, Ábrahám – mondta Dávid.

Ábrahám készségesen tartotta a vállát.

– Én hordozom most a vállamon – mondta csendesen – a bazini zsidók minden reménységét. Olyan is ez a reménység! Ha valaha kitanulom a Simon gazda mesterségét, senki a világon már páncélt nem fog hordani: én vagyok az az ember, aki ha halotti leplekkel kereskedném, a halálangyal nyomban és azonnal beszüntetné a tevékenységét.

Dávid állt az Ábrahám vállán, a két kezével belekapaszkodott a vasrácsba, és kinézett az udvarra. Az udvaron néha átment egy-egy ember, de senki sem figyelt a pinceablakokra. Dávid egy kést kért. Feladták neki a kést, és ő feszegetni kezdte a kovácsolt vaskosár egyik ágát. A vas azonban kőbe volt eresztve, és a kés gyorsan elpattant. Dávid látta, hogy így sohasem ér el semmit. A kőkockákat kell meglazítani és kifejteni. A kés törött pengéjével feszegetni kezdte az alsó kőkockákat. A kezéről lehorzsolódott a bőr; egy ujját megvágta; véres kézzel és sajgó körömmel vájta és tépte tovább a kőkemény vakolatot a kockák között, amíg Ábrahám fel nem szólt neki, hogy jön valaki. Ekkor leugrott, és lihegve fordult a másik pincenyílás felé. A pántos ajtó kinyílott, és a porkoláb jött be rajta. Mögötte három legény nagy kosarakat hozott. A porkoláb jókedvűen mosolygott, hatalmas, vörös orra alatt.

– Ebédidő van – mondta derűsen. – Ne mondjátok, hogy rosszul éltek nálunk. Hanem evvel gazdálkodjatok, mert holnap délig elégnek kell lennie.

A három legény letette a kosarakat. Mihály a porkolábhoz lépett. A porkoláb azonban intett a három legénynek, hogy menjenek ki, és maga is kiment utánuk. A pántos ajtó bezárult. A zsidók megnézték, hogy mi van a kosarakban. Kenyér volt bennük és szalonna.

A délután lassan és tompán vonszolta magát előre. A gyerekek éhesek voltak, és sírtak. Az öreg Zakariás óvatosan megpendítette azt a gondolatot, nem volna-e helyes legalább a kenyérből adni nekik, de a férfiak nagy része haragos felháborodással fogadta ezt a gondolatot már csak azért is, mert a kenyerek a szalonnán feküdtek. Mihály néhányadmagával sokáig dörömbölt a pántos ajtón, de a dörömbölésre nem jött felelet. Kint végre alkonyodni kezdett, és a pince elsötétedett. A bazini zsidók elhelyezkedtek a két boltív alatt. Az asszonyoknak és a gyerekeknek jutott némi szalma; a gyerekek gyorsan álomba sírták magukat az anyjuk ölében. A férfiak komor töprengésbe merülten ültek közöttük a földön, meggörnyedt háttal és lehajló fejjel. Egyre sötétebb lett, de a férfiak sokáig ültek még mozdulatlanul, mint a némán borongó gyászolók. A fáradtság végre rájuk súlyosodott, és a fekete árnyékok a sötétségben egyenként végignyúltak a földön.

Judit elment aludni az anyja mellé; a helyét Zakariásnál József foglalta el. Mikor a többiek elaludtak, ők ketten suttogva beszélgettek még. A beszélgetésben aztán egyre nagyobb szünetek álltak be. Egy hosszú szünet után József nagyon halkan, nagyon óvatosan, a sötétségbe belefeszülő figyelemmel megkérdezte Zakariástól, miért hagyta ott délelőtt a tanácskozást. Fáradt volt, igen, de nyilván más oka is volt rá: mi? Zakariás előbb hallgatott, a sötétségben József felé fordult, mintha belenézhetne a szemébe, aztán igen halkan felelte:

– Céltalannak éreztem a tanácskozást.

– Miért? – kérdezte József.

Zakariás ismét várt. Azután reszkető, öreg kézzel kinyúlt József felé, tapogatva megkereste a fejét, lassan és gyöngéden magához vonta, és belesuttogta a fülébe:

– Mert itt hiába minden. Mert itt mi mindnyájan meghalunk.

József mozdulatlan maradt úgy, amint lehajolt Zakariáshoz. A fülében érezte még egy ideig az öregember lassú, nehéz lélegzetvételét, Zakariás aztán visszahanyatlott a szalmára, József pedig meggörnyedt testtel, borzongva bámult bele a sötétségbe.

– Gondoltam erre én is – mondta azután halkan és tördelten. – De lehetséges az, hogy akadjon bíróság, amely tökéletesen ártatlan embereket elítél? Egy olyan bűncselekményért, amelyet álmukban sem követtek el?

Zakariás gyors mozdulattal felkönyökölt. A szalma zizegni kezdett a sötétségben hirtelen mozdulatától, és a szájából lihegve hullottak József fülébe a forró szavak.

– Mindnyájan be fogjuk vallani, hogy elkövettük – suttogta fuldokolva.

József megrázkódott. Hajlott helyzetéből felült. Zakariás visszahanyatlott a földre; és József gyors mozdulattal feléje kapott, mintha számon akarná kérni tőle, amit mondott. Megfékezte magát, hogy a szavai ne legyenek majd sértőek az öregemberre, de nem szólhatott még, amikor Zakariás kinyújtotta a két karját, mind a két karjával magához ölelte, és fiatal arcát ráhúzta a ráncos, fehér szakállas öreg arcára, amely nedves volt a könnyektől.

– Fiam – súgta sírva a József fülébe –, fiam, fiam, te nem tudod, mi a kínvallatás. Hogy az apját megölte az ember az anyjával együtt, azt is bevallja. Nincs olyan erős lélek, amely a húsnak azt a kínját kibírja. Én magamat nem bánom, én meghalok már, ha csak rákötnek a kínpadra – de benneteket hogy sajnállak, hogy sajnállak! Ennyi fiatal, szép élet – milyen kár – milyen kár – milyen kár.

Lassan eleresztette Józsefet, és halkan sírt tovább a sötétségben. József dermedten hallgatózott az öregember sírására, aztán maga elé meredt a pince súlyos, nagy feketeségébe. A Zakariás halk sírása lassan elhallgatott; akkor elmúlt a József borzongása is. Ez az öreg ember, aki itt fekszik mellette, ez az aggastyán, aki olyan nagyon szereti az életet, talán nem is él már. Ha él, vagy ha meghalt már: élet vagy halál: igazán olyan nagy különbség, amelyért érdemes az embernek a lelkét gyötörnie? József csendesen elgondolkozott még egy ideig, azután lefeküdt aludni. Belehanyatlom a sötétségbe – mondta magában –, sötétségbe, alvásba, halálba. Nemsokára csendesen aludt.

Dávid macskatalpon járt-kelt az alvók között. Eszter merev testtel feküdt a földön, és álmában is vigyázva, mozdulatlanul tartotta a karjai között a fiát. Dávid nem bírta volt ki tovább a fáradt forgolódást a földön; felugrott, és lángoló vérrel és zakatoló aggyal járt-kelt az alvók között. Kint feljött a hold, és bőséges fényéből beverődött valami a pincébe is. Dávid most már könnyebben ki tudta kerülni az alvókat, és járása siető és űzött bolyongássá lett. Nincs innen út kifelé? Nem lehet áttörni ezen a pántos ajtón? Nem lehet nyílást bontani ennek a súlyos falnak a durva kövei közé? Nincs út innen kifelé? Lihegő makacssággal vizsgálgatta végig újra az ajtót, a falakat, a befalazott ajtót, és reménytelen konoksággal bámult fel újra meg újra az ablakok vas rácskosaraira. Néha megállott, szédülve behunyta a szemét, és a képzelete egyszerre rohanó, lobogó képeket bontogatott ki előtte. Gergely megérkezett Győrbe – átadta a levelet a püspöknek; a püspök, íme, haragra lobban –, parancsokat ad ki; az egész püspöki bandérium ott üget már a pozsonyi úton; a lovak lába itt csattog már a bazini utcákon, körülveszik a városházát; a püspök felemeli gyűrűs, erős kezét, nyílik a pántos ajtó és… Kinyitotta a szemét és az ajtó felé nézett. Szédülve nyúlt a homlokához, és folytatta gyötrődő bolyongását az alvók között. Mi volt ez? Ez nem az alvók ólmos álmának hangja. Valaki suttog itt… felülről… a másik pincenyílásban az ablakból. Két ugrással bent volt a másik pincenyílásban. Most világosan hallotta. „Gazdám, gazdám!” Ez a suttogó hang a Gergelyé. „Igen – rögtön, Gergely!” – suttogta vissza elszoruló szívvel. Felkeltette Ábrahámot. Ábrahám dörmögve állott fel, és jókedvűen panaszolta, hogy álmában éppen szombati ebédhez volt leülőben, és ki tudja, ha újra elalszik, sikerül-e neki éppen szombati ebédet álmodnia megint. Dávid felkapaszkodott a vállára, megfogta a vasrácsot, a rácshoz szorította az arcát. A rács előtt a földön feküdt Gergely. Az arcuk majdnem összeért, csak a vasrács választotta el.

– Mi az, Gergely? – kérdezte Dávid el-elakadó szívdobogással.

– Baj van, gazdám. Én rögtön indultam Győrbe, de a város minden kijáratát a gróf huszárjai őrizték már. Elvették tőlem a levelet, elvették a lovat, halállal fenyegettek, ha ki merek mozdulni a városból. Most nem tudom, mit csináljak.

Dávid úgy markolta a vasrácsot, hogy megint fájt a keze tőle, és a cselekvés vágyának olyan görcse rohanta meg, hogy minden tagja reszketett. De a feje egy másodperc múlva ismét hideg lett, és a gondolatai pontosan kapcsolódtak egymásba.

– Félsz tőlük, Gergely? – kérdezte nyugodtan.

– Nem félek én. De nem tudok olvasni, nem tudom, mi volt a levélbe írva.

– Szerezz egy másik lovat. Ha nem tudnál: indulj el gyalog. Menj a püspök úrhoz, mondd el neki azt, ami itt történt. Mondd el neki, hogy én a börtönből az irgalmas Isten szerelmére kérem, jöjjön ide ő maga, és tegyen ő maga itt igazságot. Megértettél?

– Meg.

– Menj lovon vagy gyalog, a kertek alatt ki a trencséni útra, onnan vágj át Szered felé, és valamelyik kompon kelj át a Dunán. – Menj. – Várj. Mit beszélnek a városban az emberek? Hiszik, hogy mi öltük meg a Meylinger gyereket?

– Nemigen hiszi senki. Mostanáig hallgattam a városi darabontok beszélgetését, nem tudtam eddig tőlük bejutni, csak most aludtak el – azok is nevetnek rajta. Azt mondják, Ferenc grófnak pénzre van szüksége.

– Ki ölte meg? Nem hallottad?

– Azt nem hallottam. De a Karasz Péter Gyuri fia alkonyatban látta még a vár felé vivő úton. A gyerek sírt, mert – azt mondta – egy öreg boszorkány elcsalt tőle két ezüst húszast, és a pénz nélkül nem mert hazamenni.

Dávid töprengve nézett a Gergely arcába. Most itt van még meleg közelségben hozzá ez a hűséges arc, ez a becsületes két szem: – most kell neki megmondani mindent, most kell kérni tőle mindent, ami megmentést hozhat.

– Gazdám – szólt ekkor Gergely én elhoztam magammal Lindwurm Tóbiást, a Mihály gazda legényét is…

A Dávid ajkán halk felkiáltásban tört ki a felbuggyanó örömujjongás. Ezt – ezt akarta kérni –, még valakit, akire számítani lehet – még valakit, aki segíthet. Az ujjait kidugta a rácson, hogy megsimogassa a Gergely arcát.

– Köszönöm, Gergely fiam – mondta. – Sohase, sohase fogom neked elfelejteni. Hol van Tóbiás?

Gergely intett, és halkan füttyentett egyet, és a fal mellett, az árnyékban odacsúszott az ablak mellé Tóbiás.

– Tóbiás – mondta neki Dávid halkan –, te derék ember vagy! – Hiszed te azt, hogy a gyilkosságot mi követtük el?

– Dehogy hiszem – felelte Tóbiás halk, dörmögő, mély hangon. – Hiszem azt, hogy Tamás gróf dühöngő farkas, aki minden igaz evangélikus keresztényt is máglyára akarna hurcolni. Én pedig az vagyok. Luther Márton hűséges követője. Én olvastam már a Bibliát, ahogy Luther Márton lefordította és…

Dávid félbeszakította.

– Köszönöm, Tóbiás. Derék ember vagy. Ide figyelj: én itt, Gergely legyen a tanú rá, megesküszöm, hogy ha te az igazságos Isten nevében segítesz nekünk, hogy ebből a szorongattatásból kiszabaduljunk, én teneked itt, vagy ahol akarod, vásárolok egy műhelyt, és adok neked azonkívül ötven magyar forintot.

– Köszönöm. De nem azért teszem.

– Tudom. De tudod: jó tettért jót várj.

– Igen. Mit csináljak?

– Két dolgot. Az egyik: keress még egy-két embert – talán a Mihály gazda legényei közül, vagy a Simon gazda legényei közül, aki hajlandó nekünk az igazság nevében vagy jó pénzért segíteni. Mondd meg nekik, próbálják kikutatni, ki ölte meg a Meylinger gyereket, és mondd meg nekik, hogy éjszakánként, úgy mint ti most, jöjjenek el ide, elmondani, amit tudnak, és meghallgatni, amit mi kérünk. A legelső az legyen, hogy két erős ráspolyt hozzanak nekem. Minden jó tettért és minden jó szolgálatért arannyal fizetek. Ez az egyik. A másik: ha ezzel megvagy, ha van már egy-két embered itt, akiben megbízhatol, rögtön indulj útnak, és eredj el Bécsbe. Keresd fel az ottani zsidók elöljáróját. Mondd el neki azt, ami itt történt, és mondd meg neki, hogy a bazini zsidók a börtönből kiáltanak hozzá, hogy az irgalmas Isten nevében segítsen rajtuk. Megértetted, Tóbiás?

– Meg.

– Bízhatom benned?

– Ha pápista volnék, azt felelném, hogy…

Gergely félbeszakította:

– Jó lesz most innen iszkolni – mondta halkan. – Kint lódobogást hallottam; és most beszélgetést, Istennek ajánlom, gazdám.

– Isten áldjon meg. Ne feledkezzetek meg rólunk.

A két legény eltűnt a fal árnyékában. Dávid fájó szemmel meredt utánuk. Azután leereszkedett a sötét pincébe. Azután egy pillantást vetett fel a holdas, szabad éjszakába.

A zsidók közül néhányan felébredtek volt, és didergő csoportban fogták körül a fáradt Ábrahámot. Dávid a lázas kérdésekre válaszul elmondta nekik, amit a két legénytől hallott, és elmondta nekik, hogy milyen megbízásokat adott Tóbiásnak. Arról, hogy Gergelyt a győri püspökhöz küldte, most is hallgatott. Ez az ő titka. Ez az ő titka kell hogy maradjon addig, amíg a püspök lovas katonáinak a patkói itt nem csattognak a városháza körül, és a pántos, nagy ajtó fel nem nyílik a püspök gyűrűs kezének az intésére. A kapkodva felsusogó beszélgetésben nem vett részt. Felkereste a merev testtel alvó Esztert, és lefeküdt melléje. Az éjszaka meghidegedett. Dávid vacogó foggal hánykolódott sokáig a fagyos földön, míg végre elaludt.

Tamás gróf délelőtt visszament a várba, felköltötte a bátyját, és elmondta neki, mi történt. Ferenc gróf, aki előbb álmosan káromkodott, mert felköltötték, most felült az ágyban, ránézett Tamás grófra, és harsányan nevetni kezdett.

– Ez nagyon jó – mondotta hahotázva. – Ez jó munka volt. Azt is sejtem, hogy ki csinálta. Mester a maga szakmájában.

– Ki csinálta? Sejted? – szólt Tamás gróf komoran. – A zsidók csinálták.

Ferenc gróf már úgy nevetett, hogy a könnyeit törölgette.

– Persze hogy a zsidók – mondta nevetve. – A városháza pincéjébe dugtad őket? Dávid barátom, azt hiszem, nem sajnálna most tőlem ötszáz aranyat. De ilyen olcsón most nem szabadul meg.

– Semmilyen áron nem szabadul meg – mondta megvető haraggal Tamás gróf. – Én az én keresztény testvérem vérét nem adom el pénzen.

Ferenc gróf nevetett, és kikiáltott, hogy jöjjön be hozzá Psziche és Asztarte. A két nő bejött. Tamás gróf megfordult és kiment. Felkereste Gregorovius mestert, és hosszasan tanácskozott vele. Gregorovius mester azután levelet írt Pozsony város, Nagyszombat város és Modor város tanácsához a gróf nevében. A levél előadta, milyen kegyetlen és borzasztó gyilkosság történt itt, Bazinban, és felszólította a tanácsot – Pozsony város, Nagyszombat város és Modor város tanácsát –, küldje ki sietve a tanács két tagját ide, Bazinba, hogy a két becsületes és megvesztegethetetlen küldött itt szemügyre vegye és megvizsgálja, ami történt. Róla majdan tanúságot tegyen, ha kell; és a bűnösökről való ítélkezésben bölcsességével és igazságszeretetével támogassa azokat, akik itt ítéletet fognak mondani. A három levelet lepecsételték, és pár perc múlva a grófnak egy-egy huszárja nyargalt velük Pozsony, Nagyszombat és Modor felé.

Déltájban elhozták Tamás grófnak a Dávid levelét, amelyet Gergelytől vettek el a huszárjai. Tamás gróf felindultan olvasta el a levelet, azután bevitte a bátyjához.

– Itt van a bizonyítéka – mondta – a zsidók bűnösségének. Ha ártatlanok volnának, nem keresnének máris külső segítséget. Bűnösek!

– Persze hogy bűnösek – felelte Ferenc gróf –, ők találták ki ezt az ökröknek való vallást, amelybe mint egy járomba, Európa minden nemzete belehajtotta a fejét. Ezért nagyon csekély bűnhődés, ha mindannyiukat máglyára rakják. Ami engem illet, én Pszichével és Asztartéval nemsokára elköltözködöm Törökországba, mohamedán leszek, és megpróbálom a görög istenek szellemében reformálni a mohamedanizmust. Azt érdemes reformálni; ennek a reformálásához csak egy hájfejű barát foghat hozzá. Ez a Luther Márton bűne, fiam, nem az, amit te felrósz neki.

Tamás gróf hiába próbálta félbeszakítani. Mértéktelenül ivott, és közben égő blaszfémiákat harsogott minden ellen, ami tiszteletre méltó és szent. Tamás gróf hiába próbálta elmondani neki, hogyan akar a zsidók felett ítélkezni, és milyen rendelkezéseket tett eddig. Ferenc gróf minden szavába újabb káromlásokkal vágott bele. Erre otthagyta, és átment Gregorovius mesterhez. A magisztert felhevült munkában találta. Gregorovius mester sovány tagjaiban hevékeny élet lüktetett. Most olyan alkalom nyílt meg számára, amikor felragyoghat páratlan kiterjedésű tudása. Egy csomó vastag könyvet szedett ki a könyvtárból, és felhevült szorgalommal készített jegyzeteket. A Dávid levelét nagy örömmel fogadta. Azután Tamás gróffal együtt lement a városházára, hogy megtudja, mit derített ki a vizsgálat eddig a zsidók bűnösségének tisztázására. A városházáról pedig elindult a városba, hogy maga vegyen szemügyre mindent, ami szükséges, és ő maga derítsen ki mindent, amit lehet. Tamás gróf elment megnézni a huszárjait, és megerősíteni az őrségeket

Estére Ferenc gróf teljesen belemerült a borba és a boros tombolásba. A zene szólt. Ferenc gróf levetkőztette a két nőt, és azt ígérte nekik, hogy zsidó pénzen tetőtől talpig aranybrokátba fogja őket öltöztetni; a két nőnek azután táncolnia kellett, és szent cselekedeteket kellett parodizálnia. Mikor Tamás gróf otthagyta a késő éjszakáig felhevülten dolgozó Gregoroviust, és bement a bátyjához, a két nő éppen azon könyörgött Ferencnek, hogy legyen szabad már felöltözködniök. Ferenc gróf ránézett fivérének elkomorodó arcára, és nevetni kezdett.

– Jó – mondta –, öltözködjetek fel. Ne vigyétek Tamást a kísértésbe.

Tamás leült az asztal végére, és szótlanul nézett a bátyjára. Ferenc kötekedve nézett rá vissza, és egyszerre elfintorította az arcát.

– Mondd, Tamás – kiáltott bosszúsan –, igazán nem látod, hogy ezek a zsidók becsapnak bennünket?

Tamás megütődve nézett a bátyjára. Ferenc haragosan kiáltotta:

– Most Európa lovagjai, királyai és minden nemzetei arra készülnek, hogy betörik egymás fejét, mert nem tudnak megegyezni azon, hogyan kell magyarázni egy megátalkodott butaságokkal és konokságokkal teli könyvet, amelyet ezek az átkozott zsidók ott Palesztinában azért találtak ki, hogy megbolondítsák vele a világot. Hogy kell magyarázni? Tűzre kell hajítani az egészet. Ki kell hirdetni, amit a bölcs, a legbölcsebb, a kereszténység egyetlen bölcs fejedelme, II. Frigyes, a szicíliai, a háremtartó megmondott, hogy vegye tudomásul az egész kereszténység: három nagy világcsaló volt: az egyik Mohamed, a másik Mózes, a harmadik…

Tamás gróf ököllel rávágott az asztalra. Ferenc gróf nem fejezte be a mondatot. Ivott. Azután elfanyarodva hajtotta le a fejét.

– Tamás – mondta elbúsulva –, hozzál fel nekem egy-két zsidót, hadd vallják ki, hogy csalás volt az egész, és hazugság az egész Biblia.

Mértéktelenül ivott, és egyre jobban elkomorodott.

– Ha a zsidók nekem bebizonyítják, hogy nincs Isten, én minden bűnüket és tartozásukat elengedem.

Elsöpörte maga elől a boroskancsókat és borospoharakat, és ráhajtotta fejét az asztalra.

– És ha bebizonyítják nekem – mondta bele halkan a bortócsákba, amelyek közé lehajtotta a fejét –, hogy van Isten: akkor nekik ajándékozom a bazini várat és az utolsó mentegombomat is.

Tamás mély részvéttel nézett rá. Tudta, hogy most a panaszkodás és a síró vívódás következik. Felállt és kiment.

Ha a bűnös zsidókkal Isten segítségével végzett, akkor ezt a tévelygő lelket fogja visszavezetni az igaz hit ösvényére. Le akart feküdni, de tele volt a lelke nyugtalansággal. Nem tudta, mi nyugtalanítja, hirtelen elhatározással lement a várudvarra, lovat nyergeltetett, s pár perc múlva sietve ügetett le a hűvös éjszakában a városháza felé. A városi darabontokat alva találta. Összeszidta őket, átkutatta a városháza udvarát és folyosóit, és nemsokára megdöbbenve nézett bele a Gergely és Tóbiás ijedt arcába. A darabontok mind a kettőt ismerték, és Tamás grófnak semmi kétsége sem volt arra nézve, hogy ezek éjszakának idején mit kerestek itt a városháza udvarán.

– Nem szégyelled te magadat – mondta Gergelynek szomorúan –, hogy keresztény ember létedre a hitetlen és bűnös zsidókon akarsz segíteni?

– Az én gazdám ártatlan – felelte Gergely dacosan.

– Honnan tudod? Ez a következménye annak a botrányos és bűnös dolognak, hogy keresztény emberek zsidók házában élnek. – És te?

Tóbiás nagyon meg volt ijedve, mert félt tőle, hogy a gróf rájön valamiképpen, hogy ő a Bibliát is olvasta már, és hogy Luther Márton híve. Akadozva felelte:

– Én azt gondolom, hogy hátha ártatlanok… akkor segíteni kell nekik az igazság kiderítésében.

– Nem a ti dolgotok az igazságot kideríteni.

A két legény hallgatott. A gróf azután vallatóra fogta őket, mit kívántak tőlük a zsidók, és mit ígértek nekik. Gergely nem vallott semmit, az ijedt Tóbiás azonban mindent elmondott.

– Látjátok – szólt Tamás gróf –, hogyan akarja a zsidó pénz megölni az igazságot is. Hm! Műhelyt vásárolnak neked? Hiszen ha bűnösök, és ha bűnhődni fognak, akkor mindenüket elvesztik, és én akkor a vagyonukat ki fogom osztani a keresztények között, akiket kiuzsoráztak, és ezerszer megcsaltak. Te voltál a Mihály zsidó első legénye? A műhelye akkor teneked jut. Miért fogadnál el tehát te bűnös zsidó pénzt? Nem érted meg te azt egyszerű, józan eszeddel is, hogy a zsidókhoz akarnak küldeni segítségért, még mielőtt a per megindult volna ellenük? Ha nem volnának bűnösek, akkor miért kellene nékik a bécsi zsidóktól segítséget kérniök?

Tóbiásnak úgy tetszett, hogy ez csakugyan így van. Ha nem bűnösek – miért kérnek segítséget?

– Esküdjetek meg most – mondta a gróf –, hogy ezentúl semmit sem tesztek arra, hogy a bűnös zsidóknak segítségére legyetek.

Tóbiás habozva megesküdött. Gergely nem akart esküdni. A gróf Tóbiást elbocsátotta. Elrendelte, hogy a városházát ezentúl gondosabban őrizzék, nehogy bár az udvarra is bejusson valaki. Azután felvitte Gergelyt a várba. A várban átadta a várnagynak. A várnagy huszonöt botot veretett Gergelyre a megátalkodottságáért, azután becsukta a várbörtönbe, ahol bezárva is maradt egészen a bazini zsidók perének a végéig.

Másnap – vasárnap – sorra megérkeztek a modori, a nagyszombati és a pozsonyi küldöttek. A városházáról a bazini tanáccsal együtt elmentek a meggyilkolt fiú holttestét megszemlélni, és megállapították, hogy a gyilkosság csak zsidó munka lehet. Azután misére mentek, azután ebédre a Pongrác András házához. Ebéd után felgyülekeztek a bazini városházára, ahol Tamás gróf parancsai szerint megalakult az a bíróság, amely ítéletet volt mondandó a zsidók felett. A bíróság vezetője lett Pongrác András, tagja a bazini tanács három kiválasztott tagja. Hozzájuk jött a hat kiküldött, továbbá Moravek Gellért, a bazini plébános, és végül Gregorovius Sebestyén mester, aki nagy tudományára való tekintettel úgyszólván a vádat volt hivatva képviselni. A bíróság döntéséhez a gróf hozzájárulása volt szükséges, hogy érvényessé váljék, és Tamás gróf egyébként kinyilatkoztatta, hogy az egész tárgyalást elejétől végig nagy gonddal meg fogja hallgatni.

A bíróság a bazini városháza tanácstermében foglalt helyet sötét posztóval leterített asztal mellett. Az asztal bal végén Gregorovius mester ült. Mellette kisebb asztal állott, amelyen könyvek voltak felhalmozva. A nagy asztalon gyertyák égtek, és az asztal közepén feszület állott. Tamás gróf számára az asztaltól jobbra, szőnyeggel leterített kis deszkaemelvényen karosszéket állítottak fel. Amikor mindenki elfoglalta a helyét, Pongrác András kiadta azt a parancsot, hogy a városi darabontok vezessék a bíróság elé a zsidókat. A terem hátsó ajtaja nemsokára felnyílt, és a városi darabontok behajtották rajta a zsidókat. Összesen ötvenen voltak: férfiak, nők és gyerekek. A bíróság tagjai kíváncsian vártak rájuk. A zsidók többnyire habozva és szorongva vonultak előre a bíróság asztala felé, és mindnyájan sápadtak és ziláltak voltak: éhségtől, félelemtől, virrasztástól, felindulástól. A porkoláb jelentette a városbírónak, hogy a fogoly zsidók mind itt vannak. A városbíró ekkor megszólalt:

– Bazini zsidók! Rettentő bűn vádjával terhelten jelentek meg ez előtt a törvényszék előtt.

Folytatni akarta. Ekkor azonban előlépett a zsidók közül Mihály, meghajolt a gróf felé, és így szólt:

– Nagyságos gróf úr, kegyes engedelmét kérem rá, hogy mindenekelőtt egy kérést terjeszthessek elő.

Tamás gróf, akinek a sötét tekintete komoran kutatva siklott végig a fogoly zsidókon, most ránézett Mihályra, azután alig észrevehető mozdulattal engedelmet adott neki a beszédre.

– Minket – mondta Mihály – tegnap délelőtt óta tartanak itten fogva. Ez alatt az idő alatt kétszer adtak ennünk, és mind a kétszer disznószalonnát.

– Na és! – kérdezte Tamás összevont szemöldökkel.

– Arra kérem a nagyságos grófot, kegyeskedjék elrendelni, hogy – ha bennünket tovább is fogva tartanak – a házainkból hozathassunk ott készen álló ételt, mert a mi törvényeink tiltják a disznószalonna elfogyasztását.

Tamás gróf sötét szeme villámlani kezdett.

– Én – mondta erre Mihály –, ezzel a kérelemmel nem zavartam volna itt a tárgyalás megkezdését, de a gyerekek sírnak az éhségtől, és az asszonyok közel vannak az elájuláshoz.

Tamás gróf elpirult a haragtól. Megszólalt, és a hangja pengett az indulattól.

– Mert a szívetek átkozott keménysége még a börtön nyomorúságában sem tud megpuhulni. Merészelsz még itt is elém állni, és kihívóan kérkedni vele, hogy nektek nem jó az az étel, amely minden keresztény embernek jó? – Nem kaptok mást.

Az asszonyok közül ekkor elájult az egyik. A gyerekek sírni kezdtek. Moravek Gellért, a bazini plébános nyugtalanul mozgolódott a székén. Szelíd, egyszerű, kövér ember volt, és nem tudott gyereksírást hallgatni.

– Nagyságos gróf úr – mondta zavarodottan –, azt kérném, mutassuk meg a tévelygő nyomorultaknak, mi az igazi keresztényi irgalom, és azt kérném, hogy engedtessék meg nekik, lakjanak jól úgy, amint megátalkodott babonáik szerint jóllakni szoktak.

– Nagyságos gróf úr – mondotta Gregorovius mester –, én ugyancsak ezt kérném, már csak azért is, mert a sötétségben vakoskodó esztelenek egyébként nem esznek, és akkor a per tárgyalását ki nem bírja elgyengülő, hitvány testük.

Tamás gróf erre fáradt utálattal megengedte, hogy városi szolgák menjenek el a zsidók házaiba, és ottan összeszedjék azokat az ételeket, amelyeket a zsidók megjelölnek. Az asszonyok kezdték elmondani a városi szolgáknak, hogyan és honnan hozzanak el készen álló ételeket; a városbíró pedig kissé megzavarodottan tekintett Tamás grófra, mert nem tudta, folytassák-e mármost a tárgyalást. Gregorovius mester kimentette a zavarból. Felállott, és így szólt:

– Addig is, amíg bendőtöket megtöltitek, mondjátok meg nekem, ti gőgösködő zsidók, miért tartotok ti más asztalt és az evésnek más rendjét, mint a keresztények? Álljatok elő, ha mertek, azzal a tudománnyal, amellyel hivalkodni szoktatok, és lássuk, meg tudtok-e állni velem szemben, aki az Anyaszentegyház tanításaival sújtalak le benneteket. No, ki mer kiállani közületek vitára? –Senki? – Magatok valljátok be ezzel a hallgatással, hogy nincs igazatok. Még azt sem tudjátok megmondani, miért nem eszitek a disznónak jóízű és egészséges húsát?

A zsidók komoran és kedvetlenül hallgatták a Gregorovius mester felszólítását. Nem szerették a nyilvános hitvitákat, amelyekben időről időre részük volt, és amelyekből tudták, hogy az ellenfél benne szabadon megmondhat mindent, ők ellenben felhördülő haragra, esetleg szitkokra és esetleg ütlegekre számíthatnak, ha elmondják azt, amit legerősebb érveiknek tartanak. A Gregorovius mester felszólítására tehát hallgattak. A felhevült magiszter azonban haragosan csúfolta őket, és erre egyszerre megmozdult Ruben, a csepűszakállas kis szabó.

– Amit nem eszünk – mondta megvetően –, azt azért nem esszük, mert az Úr megtiltotta. Amint az elolvasható Mózes harmadik könyvében, ahol azt parancsolja az Úr, hogy válasszuk el a tiszta állatot a tisztátalantól, amint az Úr is elválasztott bennünket más népektől.

– Ezért nem szabad disznóhúst enni?

– Ezért.

Gregorovius mester a bíróság tagjai felé fordult, és így szólt:

– Íme, nagytekintetű bíróság, most hallottuk Ruben szabót, a zsidók bölcs teológusát.

A tanács tagjai nevettek. Gregorovius mester kiegyenesedett.

– Én pedig – mondta diadalmasan –, utána az igazi tudás fényével meg fogom világítani a tévelygő zsidó sötétséget. Mert igaz, hogy Isten eltiltotta bizonyos állatok húsának élvezését az Ótestamentumban. De miért tiltotta el? Ez a kérdés. Eltiltotta, hogy a zsidókat elválassza a pogányoktól. Miért tiltotta el őket a disznóhús evésétől? Mert az egyptusiak, mint azt bölcs Plutarkhosz is írja, nagy tiszteletben tartották egyéb barom állatok között a disznót is. Mert Ovidiusban is olvasható:

Prima Ceres avidae gavisa est sanguine porcae

Ulta suas, merita caede, nocentis, opes.

Vagyis: Ceresz, midőn magának istenasszonyként tiszteletet tétetett, búzájáért disznót kívánt, és e kártékony állat vérével fizettetett. Ezért tiltotta el az Úr akkor a disznóhús evését. De mármost: meddig tartott ez a tilalom? A zsidók erősködve állítják, hogy tart ma is. De én őket saját mestereik tanításával sújtom le… Mert itt van ama sötét babonákkal és esztelen tévelygésekkel teli Talmud, amelyet ők szentnek tartanak, és amelyben benne van – a Midrás nevű részben –, hogy maguk a rabbinusok is úgy vélekednek, hogy midőn a Messiás el fog jönni, szabad lesz enni azokat az állatokat, amelyek azelőtt tiltva voltak.

Gregorovius mester kiválasztott egy könyvet a többi közül, felvette, és így szólt:

– Azt mondja itt a Midrás: „miért hívatik a disznó zsidóul chazirnak? Azért, mert eredetét veszi ettől a szótól: chazar, azaz visszajövés. Mert eljő még az idő, melyben szabad lesz a disznóhúst megenni.”

Gregorovius mester letette a könyvet, és lassan, de egyre emelkedő hangon folytatta:

– A zsidók mestereinek tanításaiból is kitetszik tehát, hogy a Messiás eljövetele után a tiltott állatok fogyasztása is szabad lesz. Mi, keresztények azonban tudjuk, hogy a Messiás már eljött ezelőtt ezerötszázhuszonkilenc évvel. Tehát: az, ami az Ószövetségben nem törvény, hanem csupán ceremónia, azaz szertartás, az eltöröltetett. Tehát: a miénk az igazság és a világosság, a zsidóké pedig a tévelygés és a vakoskodás.

A bíróság tagjai elégedetten bólogattak. A zsidók fanyarul hallgattak. Ruben reszketve nyelte a mérget, és újra meg újra nekikészült, hogy feleljen, a többiek azonban rángatták a ruháját, és kérve suttogták neki, hogy hallgasson. A Gregorovius mester döntő érveire veszedelmes dolog lett volna felelni. Gregorovius mester azonban folytatni akarta a vitát. Ismét felszólította a zsidókat, álljanak elő a mondanivalójukkal, ha van mondanivalójuk, azután nekilendültén csúfolta őket, amiért most a szájukat se tudják kinyitni. A zsidók komoran hallgattak, és lesütötték a szemüket. József azonban nagy érdeklődéssel nézte Gregoroviust, és amikor a magiszter tovább szónokolt, csendesen elmosolyodott. Furcsának találta ezt a tudós embert, aki ilyen győzelmeket akar aratni. Gregorovius mester észrevette a József futó mosolygását, és még jobban felhevült. Egyenesen Józsefhez fordult, csúfolódott azon, hogy József nagy, bölcs filozófusnak tartja magát, és felszólította, hogy álljon hát ő elő azzal, amit tud, ha tud valamit. József csendesen megrázta a fejét. Nem! Ekkor azonban a városbíró is rászólt, hogy álljon elő vele, ha tud valamit, és József egyszerre látta, hogy ezeket az embereket érdekli az ilyenféle vita, amely őt untatja, és amely a többi zsidó számára kínos szorongás. A Gregorovius mester újabb felszólítására tehát előlépett, és rámutatott a könyves asztalra:

– Itt van ezek között az Újtestamentum? – kérdezte nyugodtan.

A zsidók szorongva nézték, mit akar; a bíróság tagjai kíváncsian várakoztak. Gregorovius mester igent intett, és átadta Józsefnek az Újtestamentumot. A latin fordítás volt.

József lapozgatott benne, azután így szólt:

– Itt vannak – mondta csendesen – az Apostolok cselekedetei. Itt írva van, hogy Jeruzsálemben összegyűltek az apostolok és a vének, és elküldöttek Antiókhiába Barnabást és Pált, Júdást és Silást a következő üzenettel: tetszett a Szent Léleknek és nekünk, hogy több terhet rátok ne rakjunk ezeken a szükséges dolgokon kívül: hogy tartózkodjatok a bálványoknak áldozott dolgoktól, továbbá a vértől, a fúlva holt állattól és a paráznaságtól.

Becsukta a könyvet, és visszatette az asztalra. Mindenki nagy figyelemmel nézett Gregorovius mesterre. Gregorovius mester összevont szemöldökkel hajolt József felé.

– Vagyis azt akarod mondani – szólt megfontoltan, mintha súlyos töprengésre lenne szüksége –, hogy az evangélium prédikáltatása után is tiltva van az, ami azelőtt volt? Tehát csak azt lenne szabad ennünk, amit a zsidók is esznek? Tehát úgy kellene az állatokat levágatnunk, amint a zsidó metszők vágják?

József halk derűvel bólintott: Gregorovius mester hirtelen kiegyenesedett, és a hangja magasra felcsapott:

– Megfelelek én erre az ellenvetésedre is, hamis tudományodba belebódult zsidó, és megmagyarázom neked Mózes törvényének hármas végét és határát, tudniillik: a Törvénynek eleven, holt és halált hozó állapotát. Az élő vagy eleven Törvénynek ideje és állapota tartott Mózestől fogva, és kötelezte a zsidókat a Krisztusnak haláláig. A holt Törvény attól a szempillantástól fogva, amelyben Krisztus a keresztfán lelkét kiadta, mondván: beteljesedett – az evangéliumok elégséges kihirdetéséig tartott. Végre a halált hozó Törvény az evangéliumnak kihirdetésétől tartani fog világ végeztéig. Mármost: miért rendelték a szent apostolok ama megtartóztatást? Nagyon fontos okból: az evangélium kiterjedése végett – hogy szép, egyező békességgel lennének meg egymás között a zsidóságból és a pogányságból megtért hívek abban az időben, amelyben az ó törvény, noha immár meghalt, de halált hozó még nem volt. Mert lehetetlen lett volna az Anyaszentegyházat plántálni, ha az apostolok ezt az alkalmas módot ki nem gondolják. Mert ha látták volna a zsidók és mások, akik velük tartottak, hogy az újonnan megtértek azt eszik, amit a pogányok, méltán gyanakodhattak volna, hogy talán a bálványozásban is velük tartanak. Miért adatott tehát az utasítás? A pogányok miatt adatott. Van-e azonban ma már pogányság és bálványimádás? Isten irgalmasságából teljességgel megszűnt. Kötelesek vagyunk tehát igenis kerülni azt, ami Isten és a természet törvényei által tiltatik, mint például a paráznaság, de nem tartozunk elkerülni és megvetni azt, ami hajdan csak azért tiltatott, mert a pogányság jelensége és bélyege volt, mint például a fojtott állat evése. Így világosodik ki számunkra a Szentírás igaz értelme, amelyet a zsidó konokság és a rabbinusi megátalkodottság el akar csavarni a maga kedvére. ·

A bíróság tagjai megint elégedetten bólogattak, és Gregorovius mester azzal a kérdéssel fordult Józsefhez, tud-e és merészel-e még valamit felhozni tévelygése védelmére. József habozott egy kicsit, azután derülten mondta, hogy nem tud. Gregorovius mester ekkor ismét felszólította őt és a zsidókat mind, álljanak elő bármely állítással vagy tétellel Mózes öt könyvéből vagy a prófétákból, vagy bárhonnan, amivel szokásaikat, szertartásaikat, egész vallásukat igazolni próbálják és ő vállalkozik rá, hogy mint Dávid a parittyával, ő az igazság fegyverével kezében egy szempillantás alatt leteríti tévelygéseik Góliátját. A zsidók hallgattak. Ruben azonban, aki percek óta dühtől elborulva mormogott, és kutyánál piszkosabb ebnek, tisztátlan, mocskos bálványimádónak és még rosszabbnak szidta magában Gregorovius mestert, hirtelen kitépte magát a többiek kezéből, és lángoló arccal odatoppant Gregorovius mester elé:

– Te hazugságoknak piszkos zsákja – mondta neki a felindulástól hörögve –, felelj meg hát arra, mi ígértetett az igazi Messiás eljöveteléről?

– Hol – kiáltotta Gregorovius mester –, hol? Mondd meg csak a helyet, dühöngő zsidó, és megfelelek neked.

– Mózes ötödik könyvében, hazugságokat csaholó, rühes kutya. „Ha az ég szélére volnál is taszítva, onnét is összegyűjt téged az Úr, a te Istened, és onnét is felvesz téged. És elhoz az Úr, a te Istened arra a földre, melyet bírtak a te atyáid.” Hol van ennek a beteljesedése? Hol van az igazi Messiás?

Gregorovius mester mélyen elgondolkozva nézett a rikácsoló Rubenre. Lehajtotta a fejét, mint aki fájdalmasan töprengeni kénytelen. A bíróság tagjai most feszült érdeklődéssel és némi aggodalommal néztek rá. Ruben lihegve állott előtte, és haragosan verte el magától a zsidókat, akik vissza akarták őt húzni maguk közé. Gregorovius mester lassan felemelte a fejét, és halkan megszólalt:

– Hol van az igazi Messiás, azt kérdezi a mérgesen üvöltő zsidó, holott mikor a názáreti Jézus eljött, nemcsak össze nem gyűjtettek a zsidók, hanem éppen akkor szélesztettek el az egész világra? Meg tudunk-e felelni a zsidó hányavetiségnek erre a követelésére? – Kérdezzük csak meg először: igaz-e, hogy a Messiás eljövetelekor össze kellett gyűjtetniök a zsidóknak az egész világból? Vegyük a kezünkbe Hoseás prófétát.

Felemelt egy könyvet, lapozott benne, és így szólt:

– Azt mondja Hoseás próféta: „Az ő találmányoknak gonoszságáért az én házamból kivetem őket: és nem cselekszem többé, hogy szeressem őket; gyümölcsöt semmiképpen nem teremnek: hogyha nemzenek is, megölöm az ő méhüknek legszerelmesebbit.” Ezt jövendölte felőlük Hoseás próféta. Hol van itt az, hogy a zsidóknak össze kell gyűjtetniök? Bizonyára éppen az ellenkezője áll itt, amint azt akárki megértheti.

Gregorovius mester szünetet tartott, végignézett a bíróság tagjain, azután folytatta:

– De nézzük meg, mit mond Jeremiás próféta? „Térjetek meg eltévedt fiak, úgymond az Úr… és én magamhoz veszlek benneteket, egyet a városból, kettőt a Nemzetségből, és beviszlek Sionba.” Hogy értsük Jeremiás prófétának ezt a jóslatát? Maguk a zsidók is megütődtek rajta, és babonaságokkal és csűréssel-csavarással teli Talmudjuk nem tehetett mást, mint hogy így magyarázza: valamiképpen az ígéret földjére is a hatszázezerből csak ketten mentek be (úgymint Jósue és Kaleb), akként leszen a Messiás eljövetelekor is. Magához vesz Isten egyet a Városból és kettőt a Nemzetségből. Azaz keveset. De ha már maguk a vakoskodó zsidók is kénytelenek beletörni magukat ebbe a beismerésbe, akkor mi, akiket égi világosság kalauzol, ne ismernénk fel, mi az értelme Jeremiás próféta jóslatának? Egyet a Városból! Ki az? Gondolkozzunk csak. Bizony megvilágosíttatott és befogadtatott a Krisztus eljövetelekor a Tarsus városából való Saulus, aki nem volt más, mint Szent Pál apostol. És bizony megvilágíttatott és befogadtatott kettő a Nemzetségből: két egytestvér-atyafi: Péter és András, Jakab és János. A jóslat tehát betelt, és bizony, dühöngő zsidók, igaz következtetéssel mondhatjuk, hogy Krisztus az igazi Messiás, és nagy oktalan esztelenség rajta kívül másvalakit Messiás gyanánt várni.

A tanács tagjai elégedetten és felderülten helyeseltek. A reszkető Rubent Ábrahám acélszorítású ököllel húzta hátra a zsidók közé. Ott rárivalltak, hogy fogja be a száját.

– Próbáljátok csak felemelni a fejeteket – szólt Gregorovius mester. – Elvágom az inatokat, és agyonsújtlak benneteket Malakiás prófétával, Ezekiél prófétával, Jeremiás prófétával, Dániel prófétával, Ezsajás prófétával, Zakariás prófétával, a héber szöveggel és a kaldeai szöveggel, a grammatikával, a teológiával és az egyszerű józan ésszel, a Szentírással és az istentelenségeknek és esztelenségeknek azzal a gyűjteményével, amely a Talmud. Be fogom bizonyítani, hogy minden hivalkodástok hazug, be fogom bizonyítani, hogy tele vagytok babonákkal és bűbájosságokkal, be fogom bizonyítani, hogy még a Mózes parancsolatait se tartjátok be, hanem hozzátesztek és elvesztek belőle, kicsavarjátok az értelmét, és meghamisítjátok.

Ruben tehetetlenül vonaglott az Ábrahám karjainak a szorításában. Ábrahám befogta a száját, de az Ábrahám rettenetes tenyerén is áttört a tajtékozó dühének egy felhördülése.

– Sziszegsz, kígyó? – kérdezte Gregorovius mester. – Azt állítottam, nagytekintetű bíróság, hogy ezek az elvetemült tévelygők hozzátesznek még Mózes parancsához is. Bizonyítom… Feleljetek nekem, ti zsidók, igaz-e, hogy zavaros és rendtartás nélkül való imáitok között van ez az ima is, amelyet kezetek mosása után szoktatok elmondani: „áldott légy te Isten, a mi Istenünk, a Világ Királya, aki a te parancsolataiddal megszenteltél minket, és megparancsoltad nekünk, hogy megmossuk tisztán kezeinket”? Feleljetek. Szoktátok-e ezt imádkozni, igen vagy nem?

A zsidók hallgattak. A városbíró rájuk szólt:

– Feleljetek. Szoktátok? – Sámuel!

– Szoktuk – mondta halkan Sámuel.

– Tehát szokták – kiáltott Gregorovius. – De kérlek és kényszerítlek, mondjátok meg nekem, hol parancsolta meg ezt az Isten? Melyik részében található ez a Szentírásnak? Én megmondom nektek. Sehol. – Esztelen és ízetlen koholmány ez is, mint Talmudjuk, Kabbalájuk, imaszíjaik, imaköpönyegük, minden ünnepük és egész szertartásuk. Mit szóljunk hozzá, nagytekintetű bíróság, ha esztelen Talmudjukban azt olvassuk, hogy maga az Isten is imaszíjat és imaköpenyt visel? Ha azt olvassuk, hogy az Isten a leviatánnal játszadozik? Ha azt olvassuk, hogy rabbinusokkal vitatkozik, és a rabbinusok rábeszéléseinek enged? Mit várjunk a kereszténységgel szemben ilyen elvakultaktól, akik az Úristenről nem átallanak efféle esztelen költeményeket költeni?

A terem hátsó részében megjelent néhány városi szolga, aki ételeket hozott. Gregorovius mester megfékezte a maga patakzó ékesszólását, habozott egy kicsit, azután a bírósághoz furdult, és így szólt:

– Eresszük el most a nyomorultakat, nagytekintetű bíróság, hadd töltsék meg bendőjüket. De vegyük eszünkbe, hogy nincs a rabbinusi esztelenségnek és a zsidó babonaságnak határa. Mert hinné-e valaki, hogy ha majd hasukat kiüresíteni akarják, szegény bolondok, még ez sem megy babonaság nélkül? Látom, nagytekintetű bíróság, senki sem akarja hinni. Hát itt van Németországban nyomtatott rituáléjuk; az mindjárt a harmadik levélen azt tanítja, hogy amikor négyölnyire vannak attól a helytől, ahol amaz alkalmatlan terhet lerakni akarják, akkor állapodjanak meg. Miért? Bizony nem másért, hanem mert a bolondos, babonás zsidónak éppen itt, ezen a furcsa helyen könyörgést kell elmondania: visszatekintvén az őriző Angyalokra. Azt mondja ilyenkor a zsidó: „Ó, dicsőséges angyalok, a felséges Istennek szolgái, őrizzetek meg engem, segítsetek meg engem, várjatok meg engem, míg bemegyek és visszajövök.” Mi a könyörgés oka? Elhitetik magukkal esztelenül a babonás együgyűek, hogy ama tiszta Lelkek, az Angyalok nem mehetnek be olyan tisztátlan helyre. Azt hiszi a zsidó, hogy mialatt a természet elhalaszthatatlan közrobotját elvégzi, kint várnak rá az angyalok a házikó előtt.

A bíróság tagjai harsogva nevettek. Gregorovius mester várt, azután így szólt:

– Megmutattam őket igaz mivoltukban, nagytekintetű bíróság. És most hadd menjenek bendőjüket megtölteni.

A városbíró intett a zsidóknak, hogy mehetnek. A zsidók a keserű szégyentől halálfáradtan indultak lefelé. A darabontok lekísérték őket a pincébe, ahol szabad volt enniök. A bíróság tagjai felélénkültén üdvözölték Gregorovius mestert, azután elmentek uzsonnázni, és uzsonna közben sokat nevettek a zsidókon, különösen akkor, amikor Gregorovius mester újabb részleteket beszélt el a zsidók rituáléjából és Talmudjából.

Tamás gróf ezalatt egyedül és töprengve sétált a városháza előtt. Mikor a bíróság ismét összeült, és a zsidókat behajtották a terembe, a tekintete akaratlanul is a nőkre siklott, és megpihent Juditon. Ez a gyengeség már a tárgyalás első felében is megzavarta; most mély megszégyenülést érzett miatta, és kiadta a parancsot, hogy a gyerekeket és a nőket, akik zajongásukkal csak hátráltatják a tárgyalást, vigyék vissza a pincébe. A nőket és gyerekeket erre visszavitték a pincébe, és csak a férfiak maradtak a bíróság előtt.

– Bazini zsidók – szólt azután a városbíró –, hallottátok: rettenetes bűn vádjával terhelten álltok itt előttünk. Figyelmeztetlek benneteket: szálljatok magatokba, adjátok fel ősi nyakasságtokat, mert az igazság úgyis ki fog derülni, és csak a töredelmes bűnbánat enyhítheti bűnötök megítélését. Azzal vádoltattok, hogy Meylinger György kilencéves János fiát kegyetlenül megöltétek, bűnös babonából vérét vettétek, a vért cudar bűbájosságaitokra egyrészt magatok használtátok, másrészt idegen zsidóknak továbbadtátok. – Erre a vádra kell felelnetek.

A zsidók kis csoportja megremegett a felindulástól. Közülök azonban ismét Mihály lépett elő.

– Én mint ennek a községnek az elöljárója, erre a rettenetes vádra azt felelem, hogy mi a meggyilkolt fiút nem is láttuk, a megöletéséről addig, amíg bennünket ide be nem hoztak, nem is hallottunk, hogy mi az egy igaz Isten színe előtt hajlandók vagyunk megesküdni, hogy… Az Úr színe előtt esküszöm rá, hogy ártatlanok vagyunk.

Mihály elveszítette a nyugalmát és reszketve kiáltotta esküjét felfelé, a nagy terem boltozatán túlra, valahova a magasságba. A zsidókból kibuggyant a reszkető izgalom, és a Mihály szavai után egy harsanó dühordítás csapott fel remegő csoportjukból, bizonykodás, eskü, könyörgés, fenyegetőzés, az ártatlanságuk felüvöltő, síró erősítése. A bíróság tagjai, a bazini polgárok és a többiek megrázottan ültek a helyükön, és megütődve néztek a zsidókra. Pongrác András zavarodottan kereste, mit mondjon. Gregorovius mester azonban előrehajolt, és így szólt:

– Nem gondoljátok azt, zsidók, magatok is, hogy felette gyanús dolog, hogy ilyen nagy ingerültséggel tiltakoztok a vád ellen?

Mihály magából kikelve toppant Gregorovius mester elé.

– Ha pedig nem tiltakoznánk felindultan, te zagyva fecsegő – ordította –, akkor azt mondanád, az a gyanús, hogy nem tiltakozunk felindultan.

A városbíró ekkor megtalálta, mit kell mondania, és szigorúan rendreutasította Mihályt. Gregorovius mester a bíróság tagjaihoz fordult, és így szólt:

– Lám, az agyafúrt zsidónak mindenre megvan a felelete. De én majd megmutatom nekik, hogy az igazságot nem lehet sem eltakarni, sem eltüntetni, sem meggyilkolni, sem eltemetni.

Mihály bocsánatot kért, amiért elragadtatta magát. Őszintén bánta is a hirtelenkedését. Hozzá volt szokva, hogy mindenki egy bizonyos megbecsüléssel beszél vele. Műhelyi bőrkötényében szokott volt járni; a testi munka szerény méltósága szokta védeni; amióta börtönben volt, külön is elhatározta, és a többieket parancsolóan rábeszélte, hogy a tárgyaláson nyugodtan viselkedjenek. És most ő ragadtatta el magát elsőnek. Hogyan kell helyrehozni ezt a hibát?

– Nagyságos gróf úr! Nagytekintetű bíróság! – mondta a felindulásával küszködve. – IV. Béla király törvénye és szabadságlevele szerint, amelyet számos királyunk, legutóbb II. Ulászló és II. Lajos király megerősített, a magyarországi zsidók felett főbenjáró ügyekben a nádor vagy a tárnokmester, helyettük a budai királyi várnagy ítélkezik. Minthogy itt főbenjáró váddal vádoltatunk, alázattal kérem, méltóztassék intézkedni, hogy illetékes bíránk elé kerüljünk.

Tamás gróf szótlanul intett Gregoroviusnak.

– IV. Béla király zsidótörvénye – mondta Gregorovius mester szárazon – nem országos törvény, hanem kegyelmi cselekedet. Maguk a zsidók sem állítják, hogy dicsőségesen uralkodó Ferdinánd királyunk ezt a szabadságlevelet, ezt a királyi kegyelmi cselekedetet megerősítette volna, amint például II. Lajos király megerősítette. Ebből az következik a jogtudomány álláspontja szerint, hogy a zsidók minden jogukat elvesztették, a teljes jogtalanság állapotában vannak, nem hivatkozhatnak tehát semmiféle privilégiumra, és peres eljárásban egyáltalán nem kívánhatnak és nem követelhetnek semmit.

A bíróság tagjai komoly fejhajtással erősítették meg a vélemény helyességét.

– Ha ez így van – mondta Mihály nehéz lélegzetvétellel –, akkor a jogtalanná vált zsidók felett érvénybe lép a római császár tulajdonjoga. A jogtudomány tanítása az, hogy mivel Zsidóországot a római császárok győzték le, a zsidók a római császárok utódainak birtokába jutottak. A római császárok utóda a német nemzet szent római birodalmának dicsőségesen uralkodó császára: Károly császár. A zsidók a császári kamara tulajdonai. Kamaraszolgák. Alázattal kérem tehát, hogy bennünket a római császár ítélőszéke elé méltóztassék utalni.

– Világos – szólt erre Gregorovius mester –, hogy ennek a kívánságnak a teljesítése már az egyszerű józan észbe is beleütköznék. Károly császár őfelsége messze van. Ha a zsidókat az ítélőszéke elé akarnánk juttatni, az nemcsak az időnek, hanem az igazságnak is felesleges elvesztegetésével járna, mert mindnyájan nagyon jól tudjuk, hogy a zsidó pénz felhasználná ezt a halasztást az igazság elhomályosítására, a vádlottak kiszabadítására, a bűnösök megmentésére. Károly császárt egyébként Ferdinánd király képviseli. Ferdinánd királyt a bazini grófok őnagyságaik. Ők a zsidók felett ítélkezni nem óhajtanak. Minthogy az elkövetett szörnyű bűn azonban megtorlatlanul nem maradhat, és valakinek ítélkeznie kell, megalakult ez a bíróság, melynek az ítélkezést a bazini gróf urak átengedik. Népítélet fogja eldönteni, mi történjék a szörnyű bűnnel vádolt zsidókkal. Ennek az eljárásnak a helyessége bibliai példákkal, számos egyházatyának és tudós doktornak a véleményével igazolható. És amikor a zsidók semmis ürügyek alatt a császár elé vagy koholt jogcímen a nádor elé kívánkoznak, megsértik ezt a bíróságot, mert eleve azt vetik az arcába, hogy nem bíznak a szigorú igazságszeretetében és tiszta ítélethozatalában.

Mihály halkan sóhajtott egyet, azután azt a kérést terjesztette elő, legyen szabad jogvédőt fogadniok, aki érdekeiket képviseli, és segít nekik az igazság kiderítésében. A bíróság tagjai várakozva néztek Gregorovius mesterre. Gregorovius mester most felugrott.

– Jogvédőt kívánnak a zsidók – kiáltotta haragosan –, mert azt semmiféle vádlottól nem szokás megtagadni? Azt kérdezem én erre: volt-e jogvédő a szerencsétlen és boldogtalan Meylinger János mellett, amikor irgalom nélkül meggyilkolták? De továbbmegyek, és azt kérdezem: van-e itt valaki, aki Meylinger Jánost vagy gyászba borult, örökre megszomorított, reménységes, szép fiuktól megfosztott szüleit képviseli? Nincs. Maguk a zsidók sem mondhatják, hogy van. Ez nem olyan per, ahol előterjesztésekkel, fellebbezésekkel, halasztásokkal, replikákkal, duplikákkal, csűrésekkel-csavarásokkal lehet dolgozni. Itt a bíróság minden tagja egyre törekszik: az igazság kiderítésére és a bűnösök megbüntetésére. Ha tehát a zsidók nem akarják magukat eleve bűnöseknek elismerni, azt ajánlom, ne próbáljanak tovább csűrni és csavarni, hanem éljenek azzal a joggal, amelyet a bíróság megad nekik: védjék magukat a szörnyű vád ellen, amely terheli őket. Ha ártatlanok: megvédhetik magukat. Ha nem akarnak védekezni: beismerték a bűnösségüket.

A városbíró erre komolyan megintette a zsidókat, ne akarjanak kibúvókkal élni, és ne sértegessék oktalan kérelmeikkel a bíróságot, azután ismét Gregorovius mesternek adta meg a szót, aki röviden elmondta a bíróságnak a gyilkosság történetét.

– A bíróság tagjai – szólt egyebek között – látták a szerencsétlen áldozat holttestét. Nem feltűnő-e az a gonosz szakértelem, amellyel a számos sebet ejtették rajta, és amellyel ereit felnyitották? Nos, pénteken szokatlan vendégük érkezett a bazini zsidóknak: Zakariás zsidó orvos és seborvos. Miért jött ide, Bazinba, ahol semmi keresnivalója nem volt? Amikor megérkezett – tanú van rá –, azt mondta Mihálynak, a zsidók elöljárójának, hogy valakinek meg kell halnia. Kinek kell meghalnia? Miért kell meghalnia? Azok után, amik történtek, nem kételkedünk benne, hogy ebben az évben a bazini zsidókra volt kiróva az a kötelesség, hogy keresztény vért szerezzenek, és hogy Zakariás azért jött, hogy a bazini zsidókkal együtt elvégezze azt, amit halaszthatatlan kötelességként rótt ki rájuk a minden országhatáron át szövetkezett zsidóság. Délután látták már megbízható tanúk, hogy egy zsidó csalogatta a kis Meylinger Jánost. Később egy zsidó nagy csomagot vitt be a Mihály pincéjébe. Oda vagy a zsinagógájukba később összegyülekezett az egész zsidóság, és ekkor történt meg a mindennél kegyetlenebb gyilkosság. Aki kétségbe vonná, hogy a gyilkosságnak a vérvétel volt a célja, annak azt felelem: mondja meg, hová lett akkor a vér. Sem a pincében, sem a zsinagógában semmi nyoma. Tehát gondosan felfogták. Tehát elvitték valahová. Nemcsak gyilkosság történt, hanem zsidó vérgyilkosság.

A zsidók haragtól és kíntól reszketve hallgatták a Gregorovius mester szavait, és néha egy-egy felhördüléssel félbeszakították. A városbíró megintette őket, maradjanak csendben, azután felszólította Zakariást, lépjen a bíróság elé. Zakariás eddig Józsefre és Ábrahámra támaszkodott, és most halkan azt felelte, hogy ha a bíróság ki akarja őt hallgatni, engedjék leülni, mert az aggkor gyengesége miatt nem tud a lábán állni. A városbíró Tamás grófnak egy legyintésére elrendelte, hogy Zakariásnak hozzanak széket. Zakariás leült. A bíróság tagjai kényelmetlenül nézegették. Zavarta őket a nagy öregsége, zavarta őket a hófehér haj, amelyre megszoktak bizonyos tisztelettel tekinteni. Zakariás ezután elmondta, hogy Bazinba úgy került, hogy Trencsénből igyekezett haza Pozsonyba, és az úton nagy gyengeség fogta el. Hogy éppen Mihályhoz tért be, annak az a természetes oka, hogy Mihály az itteni zsidók elöljárója; feltételezhette, hogy Mihály szívesen befogadja; nem tételezhette fel ellenben, hogy például Gregorovius mester szívesen látná.

– Ami továbbá azt illeti, hogy én Mihálynak azt mondtam, hogy valakinek meg kell halnia – valóban ezt mondtam; és bizonyára meg is kell halnia valakinek. Nekem kell meghalnom, tisztelt urak; – nagy kort éltem, és legfeljebb néhány napom van még. Ezt mondtam Mihálynak, ezt mondom most is. Ennyi az igazság abból, amit a magiszter úr elmondott. Minden egyéb: mese, kitalálás, álomlátás, fecsegés. Én mindezt könnyen vehetnem, és ha csak magamról lenne szó, arra se szedném össze hanyatló erőmet, hogy bár egy szóval is feleljek rájuk. Éntőlem a nagytekintetű bíróság és akármilyen földi hatalom már csak egypár rövid napot vehet el. De rajtam kívül vannak itt mások is. Ezért azt mondom: én sok évtizeden át nappal és éjjel abban fáradtam, hogy szerény tudásommal mások bajain segítsek; akiket ingyen gyógyítottam, azok között volt zsidó is, de sokkal több volt keresztény, amint azt talán az egész vidéken tudják, de amint a pozsonyi urak, gondolom, megerősítik.

A két pozsonyi kiküldött szótlanul bólintott.

– Az elmúlt hosszú évekre és évtizedekre hivatkozom, amikor azt kérdezem: elgondolható-e, elképzelhető-e, feltételezhető-e, hogy én egy ilyen élet után az öregségemet, az életem végét, az utolsó napjaimat egy ilyen oktalan, esztelen, ostoba bűnnel szennyezzem be? De a múlton kívül van jövő is. A zsidók hite éppen úgy azt tartja, mint a keresztényeké, hogy ha az ember meghal, akkor egy magasabb bíróság előtt kell számot adnia a tetteiről. Én nemsokára ez elé a magasabb bíróság elé lépek. És abban a tudatban, hogy ott kell számot adnom róla, esküszöm mindenre, ami nekünk vagy másoknak szent: a bazini zsidók ártatlanok abban a bűnben, amellyel vádolják őket.

Nagy csend volt. A zsidók csoportjában egy fojtott hang hallatszott, mintha valaki felzokogott volna. Tamás gróf komor feszültséggel bámult Zakariásra. A bíróság tagjai lesütötték a szemüket, ide-oda mozogtak a helyükön, keresgéltek valamit az asztalon, vagy igazítottak valamit a ruhájukon. Gregorovius mester azonban kiegyenesedett, mint aki harcba akar szállni, és nyugodtan megszólalt:

– A zsidó eskü értékét mindnyájan ismerjük. Nagyon jól tudjuk, hogy a zsidó rabbinusok tanítása szerint érdemet szerez magának az, aki a keresztényt hamis esküvel becsapja.

– Nem igaz – szólt nyugodtan Zakariás.

– Majd erről egyébként még beszélünk. Most ami ezt a fennen dicsekedve emlegetett múltat illeti: nagy gyengesége, fogyatkozása és hibája a kereszténységnek, hogy a zsidó doktorokat keresztény betegek közelébe engedi. Hogy is lehet feltételezni, hogy egy zsidó segíteni akarjon egy keresztényen? Bűnt követ el az a keresztény, aki a zsidó orvost házába ereszti.

– Tudja-e magiszter úr, hogy őszentségének, Kelemen pápának kicsoda az orvosa? – kérdezte Zakariás.

– Nem tudom.

– De én igen: egy Mortara nevű zsidó. És nemcsak őszentsége bízta rá egészsége gondozását zsidó orvosra, hanem zsidó orvosa volt X. Leó pápának, II. Gyula pápának és VI. Sándor pápának is.

A bíróság tagjai meglepetve néztek Gregorovius mesterre. Gregorovius mester felugrott. Kopott pergamenszínű arca tűzben égett; kis szeme szikrázott.

– Mindnyájan tudjuk – mondta felhevültén –, hogy emberi gyengeségek, könnyelmű mulasztások és bűnös elnézések következtében veszedelembe jutott maga az egyház is, és hogy az egész kereszténységet kárhozatos hitromlás fenyegeti. Ütött az utolsó óra, hogy magunkhoz térjünk. Ébredjünk fel, és lássuk meg, hogy minden eretnekségnek, hitszakadásnak és az örök igazságok ellen való lázadozásnak az eredete az, hogy megtűrjük magunk között még azokat is, akik a megfeszített Krisztus nyilvánságos ellenségei. Ha erre egyszer ráébredtünk: vessük fel csak egyszerű, józan ésszel azt a kérdést, mi az oka annak, hogy a zsidók olyan nagyon törekszenek az orvosi mesterségre, holott ravasz és kegyetlen természetük sokkal inkább a kereskedésre és az uzsorára vonzza őket?

Zakariás elmosolyodott. Szomorú mosolygással ingatta fehér fejét, azután melankolikus öngúnnyal csendesen odavetette Gregorovius mesternek:

– Dat Galenus opes.

– Igen – szólt Gregorovius mester –, kincsekre is vágyódik a zsidó, amelyeket adhat Galenus, vagyis az orvosi tudomány, de minden kincsnél jobban vágyódik arra, amit az orvos legkönnyebben szerezhet meg: keresztény vérre. Ez a zsidónak a legnagyobb, legforróbb, legégetőbb vágya.

– Szamár! – mondta Zakariás megfékezhetetlen, mély megvetéssel.

Gregorovius mester egy mozdulattal elhallgattatta a városbírót, aki közbe akart szólni.

– Majd megfelelek én a mérges zsidónak, aki dühösen emelgeti már a szarvát, mert érzi, hogy kezemben a tudomány taglója. – Miért vágyódik keresztény vérre a zsidó? Egyrészt a keresztények elleni gyűlöletből, másrészt azért, mert elvakult, istentelen tudatlanságában azt hiszi, hogy lelki üdvösségének használ, ha a keresztény vérnek bár egy cseppjét elfogyasztja. Meritek tagadni, ti zsidók, hogy gyűlölitek a kereszténységet? Meritek tagadni, hogy keresztény vérre vágyakoztok?

A zsidók remegve figyelő csoportja felmorajlott, Zakariás pedig így szólt:

– Nagytekintetű bíróság, kérem, méltóztassék meggondolni, hogy a mi szent könyveinkben, amelyekre a kereszténység is épült, nekünk még az állati vér fogyasztása is tiltva van; és ez a vértilalom olyan szigorú volt a zsidóságban, hogy, amint az előbb láttuk, még az Újtestamentumba is átment egy időre. Hogyan lehetne tehát olyan rettenetességet elképzelni, hogy akik még az állati vértől is undorodva elfordulnak, embervér után vágyódjanak?

– Megmondom én – kiáltotta Gregorovius mester. – A zsidók, mikor bajba jutnak, azt szokták mondogatni, hogy ők csak Mózes könyveihez ragaszkodnak. De igaz-e ez, nagytekintetű bíróság? Hiszen én minden szem számára láthatóan és minden fül számára hallhatóan megmutattam ezen a helyen, hogy a zsidók nem ragaszkodnak Mózes törvényeihez. Belőle elvesznek. Hozzá hozzáadnak. Az Isten igaz ismeretétől elpártolt zsidóság nem Mózes törvényei szerint él, hanem a rabbinusok esztelen, ízetlen, gonosz és alávaló kitalálásai szerint. Nem az Ótestamentum az ő szent könyvük, hanem a Talmud. Ennek engedelmeskednek az elvakult nyomorultak. A Talmud pedig igenis megparancsolja nekik, hogy a keresztényt öljék meg, ahol érik.

– Nem igaz – mondta Zakariás.

– Nem igaz – zúdultak fel hangosan a zsidók.

– Lesújthatnálak benneteket, felmorduló zsidók – szólt Gregorovius mester – magával a Talmuddal. Idézhetném azt, amit a Talmudban Eleázár rabbi mond, idézhetném azt, amit Majmunidész rabbi tanít, de akkor módot adnék nektek arra, hogy csűrjetek és csavarjatok, tagadjatok és hamisítsatok. Másképpen világítok hát én rá sötétségben lappangó utatokra. Miért kívánkozik keresztény vérre a zsidó, nagytekintetű bíróság? Rettentő oka van, de nagyon egyszerű. A zsidók megtagadták volt Jézust, és tovább vártak az igazi Messiásra. De amikor telt az idő – írja a tudós Teofilusz barát, aki maga is megtért zsidó –, feltámadt bennük az a félelem, hogy hátha a názáreti Jézus, Mária fia mégis az a Megváltó, akire apáik vártak. Az istentelen rabbik jól tudták, hogy ő volt az, de a kevélységük és szívük keménysége nem engedte, hogy ezt beismerjék. A zsidók azonban egyre jobban rettegtek az örök kárhozattól. Tudjuk, hogy a legnyomorultabb lélek is sóvárog a megváltásra. Mit gondoltak ki tehát az istentelen és esztelen rabbik, hogy a zsidókat visszatartsák a kereszténységtől, de az üdvösségben mégis részeltessék? Nagyon jól ismerték ők Szent Pál tanítását, aki megmagyarázza, hogy minden keresztény egy szellemi testnek a tagja, a test feje Krisztus, és a test a Krisztus testével az Oltáriszentségben tápláltatok. „Egy test vagyunk mindnyájan, akik egy kenyérben részesülünk” – úgymond Szent Pál a korintusiakhoz és efezusiakhoz írott levelében. Tudták ők azt, hogy – mint az Úr megmondta – éltető erő hatja át a főt és a tagokat, miként a szőlőt és a szőlővesszőt. Mit gondoltak mármost ki az elvetemedett rabbinusok? Ha nem lehetünk részesek Krisztus engesztelő vérében, vegyünk akkor egy keresztényt, és az ő vére által nekünk is részünk lesz a megváltásban. Rettentő gondolat, nagytekintetű bíróság, de rettentő a zsidó gyűlölet és a zsidó konokság is. Ha ezt tudjuk: megértjük-e akkor, hogy a legyilkolt áldozat vérének semmi nyoma nincs? Bizony megértjük. De ha tudjuk, hogy a keresztény vér erre kell nekik, saluti animarum ipsorum judeorum, akkor kezdjük megérteni azt is, hogy egy öreg ember, aki gőgösködve emlegeti közeli halálát, miért tesz meg nagy utazást, és miért teszi ki magát még a legnagyobb veszedelemnek is azért, hogy mielőtt meghalna, még egyszer keresztény vérhez jusson. Közeledik számára a nagy ítélet. Retteg; és be akarja lopni magát az üdvözülésbe. És bizonyára bejut érte az örök kárhozatba. – Ezt felelem a szenteskedő, alakoskodó, tévelygő, örök kárhozatra méltó öreg zsidónak.

Zakariás elnevette magát. Előbb türelmesen hallgatta Gregorovius mestert, az utolsó mondatainál lehajtotta a fejét a mellére, és most halkan nevetett. A bíróság tagjai megütődve néztek rá, a városbíró pedig felszólította, hogy viselkedjék értelmes emberhez méltóan.

– Bocsánatot kérek, tisztelt urak – mondta Zakariás derülten –, de a tudós magiszter olyan lúdszárnyon bukdácsoló együgyűségeket eregetett itt fel, hogy nem tudtam nevetés nélkül megállani.

– Azt nem lehet mondani, hogy ezek olyan együgyűségek volnának, Zakariás – mondta a városbíró komolyan.

– Már bocsánatot kérek, vagy hiszek abban, hogy Jézus a Messiás, vagy nem.

– Hiszel benne? – kérdezte a városbíró.

– Nem hiszek. De akkor hogyan hihetném azt, hogy egy keresztény fiú vérének néhány cseppje elég az üdvözülésemhez?

– Tele vagytok ti, zsidók mindenféle babonával és esztelen bűbájoskodással – mondta habozva a városbíró.

– Lehet, hogy vannak babonáink. Ilyen babonánk nincs.

A bíróság tagjai mozgolódtak. Az egyik pozsonyi kiküldött megszólalt:

– De azt nem tagadhatjátok ti, zsidók, hogy gyűlölitek a Krisztust?

A zsidók mereven figyelő csoportja megremegett. Ábrahám rátapasztotta a tenyerét a vonagló Ruben szájára, hogy a dacos kiabálást elfojtsa. Zakariás lassan válaszolt:

– Nem gyűlöljük, csak nem hiszünk benne.

– Aki nem hisz benne, az gyűlöli. Akkor pedig gyűlölitek az egész kereszténységet, amely maga a Krisztus. És a keresztények elleni gyűlöletből akkor minden kitelik tőletek.

– Nagytekintetű bíróság – mondta Zakariás –, érzem, hogy fogynak az erőim, és hamarosan már így ülve sem tudom tartani magamat. Amíg még erőm van a szólásra: arra kérem az urakat, ne higgyenek annak az esztelen vádnak, amely ellenünk emeltetett, ne terheljék meg a lelküket avval, hogy ártatlanokat elítélnek. Gondolják meg, hogy a kereszténység is a zsidóságból keletkezett, és hogy latin írók tanúsága szerint a pogány Rómában a keresztények ellen is emeltek ilyen, tudatlanságból és rosszindulatból keletkezett szörnyű vádakat. A főtisztelendő úrhoz fordulok, erősítse meg, amit mondok.

A bazini plébános szótlanul intett igent.

– Éppen ezért – mondta Zakariás –, maga az egyház volt az, amely a zsidókat az efféle vádak ellen többször védelmébe vette. Ince pápa és Gergely pápa ebben a bölcs nagylelkűségben annyira ment, hogy különböző időkben pápai bullákat bocsátottak ki, amelyekben eltiltották, hogy a zsidók a vérvétel vádjával illettessenek.

A városbíró meglepetve fordult a plébánoshoz.

– Igaz ez, főtisztelendő úr?

– Igaz – felelte a plébános.

A bíróság tagjai nagyon meg voltak lépetve. Némelyek sietve cserélték ki szomszédaikkal az észrevételeiket, mások áthajoltak az asztalon, általános mozgolódás és felzsongó beszélgetés támadt. Gregorovius mester az asztal bal végén, székében hátradőlve ült, és fénylő diadalmosollyal szemlélte az általános mozgolódást. Egy ideig várt, azután lassan felállott. A beszélgetés erre elhallgatott. A csendességben Gregorovius mester még mindig várt. Mikor a városbíró feléje hajolt azzal, hogy megkérdezi, mi mondanivalója van, akkor hirtelen megszólalt:

– Most a kezemben tartalak, álnok zsidó – mondta emelt hangon. – Magad adtad magad a kezemre, mert elvakultságodban és szemtelenségedben merészeltél az egyházra hivatkozni. Ha te kérdeztél, majd én is kérdezek. Kérdem, főtisztelendő úr, benne van-e a római mártirológiában Szent Vilmos neve? Kérdezem, benne van-e Szent Werner neve?

– Benne van – felelte halkan a plébános.

– Bizony benne van – szólt Gregorovius mester. – És én most a tudomány fáklyájával kezemben meg fogom világítani a múltat úgy, hogy fény derüljön a jelenre is.

Könyveket rakott maga elé az asztalra, felvett közülük egyet, és így folytatta:

– Monsa Róbert krónikás jelenti, hogy 1100-ban húsvét ünnepén Blois-ban több zsidó Krisztus elleni gyűlöletből megölt egy gyermeket. A gyilkosokat Theobald, Chartres grófja tűzhalálra ítélte.

Másik könyvet vett fel, és lapozott benne.

– Az angolországi Norwichban történt, 1144-ben, hogy zsidók halálra kínozták Szent Vilmost. Franciaországban történt 1179-ben, hogy a zsidók Pontoise kastélyában megöltek egy fiút, akit a párizsi nép utóbb Szent Richard néven tisztelt. Lincolnban történt 1225-ben, hogy az akkor éppen kilencéves Szent Hugót a zsidók Joppinus rabbi házában megölték. A németországi Bacharachban történt 1287-ben húsvét táján, hogy a zsidók a tizennégy éves Szent Wernert megölték; tüskebokrok közé dobták; ott találták meg Isten rendeléséből arra járó katonák, akiket csodálatos fényesség és páratlan illat vonzott a holttest felé.

Gregorovius mester letette a könyvet.

– Elég ez? – kérdezte nyugodtan. – Mert felsorolhatnék még sok más mártírt, akik mind a zsidók keze által pusztultak el. De áttérek a mi korunkra, amikor az emberi nem haladása szemmel látható, és amikor a tudomány fénye elterjedt az egész világon.

Újabb könyvet vett fel.

– Tirol tartományában, Rinn faluban 1462-ik évben a zsidók megölték a hároméves Oxner Andrást. – De lépjünk még közelebb korunkhoz. A Németország és Olaszország határán levő Trientben 1475. nagyhetében a zsidók megölték a húsz hónapos Gerber Simont. Ennek a pernek minden irata megvan. Megvannak a zsidók vallomásai, és belőlük tudjuk, miért kell a zsidóknak a vér, és hogyan használják fel. – De tudunk mást is. Tegyünk még egy lépést, és időben és térben úgyszólván megérkeztünk a bazini zsidók bűnéhez.

Lassan felvette az utolsó könyvet, a bal kezével felemelte, és a jobb keze kifeszített mutatóujjával rámutatott.

– Itt van – mondta – a tudós Bonfinius könyve. Hol történt az a gyilkosság, amelyet leír? Nem másutt: Nagyszombat városában. Mikor? Az 1494-ik esztendőben. Tizenkét zsidó férfi és két zsidó asszony egy nemesifjat ölt meg ott. A zsidókat bűnükért elégették (megerősíthetik a nagyszombati urak, akik szájhagyomány útján hallhatták).

A két nagyszombati küldött igent intett.

– Mit vallottak ki a zsidók Nagyszombatban, amikor kínok között kérdésre vonattak? Miért szomjúhozzák annyira a keresztény vért? Azt mondja Bonfinius: „Négy okát adták és vallották ennek: 1. Hogy régi hagyomány légyen az őnáluk, hogy a keresztény vér igen hasznos a környülmetéléskor a zsidó gyermek vérének megállítására és a sebnek gyógyulására. 2. Ha a keresztény vérrel öszveelegyített pogácsából a zsidó eszik, és abból más személynek is ad, azt a maga szerelmére gerjeszti. 3. Mivelhogy a zsidóknál valamint az asszonyok, úgy a férfiak is havi vérfolyást szenvednek, nagy orvosság e nyavalyában a keresztény vérnek megivása. 4. Régi, de titkos törvényükszerinttartoznak a zsidók esztendőnként egy keresztényt megölni, és annak vérével az Istennek áldozni; ez a sors ebben az esztendőben a nagyszombati zsidókra szállott.” Ki mondja ezt, nagytekintetű bíróság? Én mondom talán? Bizony, nem én, hanem a tudós Bonfinius. Ki vallotta ezt? A zsidók ellenségei talán? Nem, maguk a zsidók. Régi, de titkos törvényük szerint tartoznak a zsidók esztendőnként egy keresztényt megölni. Ki végzi el e rettentő hóhérlást? Egyszer ez a község, máskor a másik. Egyezernégyszázhetvenötben Trient. Éppen az a város, amelyből ez a konokul hallgató Dávid zsidó nemrégiben visszaérkezett. Ezernégyszázkilencvennégyben Nagyszombat: az a város, amely felől a tettető, öreg Zakariás ide érkezik. És ezerötszázhuszonkilencben? – Dávid meghozta a parancsot Bazinba, Zakariás megsürgette a parancs végrehajtását, mert öreg, reszket a haláltól, és mindenáron be akarja lopni magát az üdvözülésbe. A vért kiontották. Egy részét maguk fogyasztották el, más részét továbbküldték, hogy a rabbinusok osszák ki a zsidóságban. Akinek szeme van, az lásson. Aki nem akar látni, az kössön mindjárt szerződést a zsidókkal, hogy évenként elad nekik lemészárlásra egy keresztény gyermeket. Én az én keresztény testvéreim vérét pénzen el nem adom. Én állítom, vallom és hirdetem: ezerötszázhuszonkilencben a bazini zsidók gyilkoltak, és bizonyára méltók éppen úgy a halálra, mint a nagyszombatiak vagy a trientiek.

Leült. A bíróság tagjai feszült figyelemmel hallgattak; most elkomolyodva mérlegelték azt, amit hallottak.

Egy-egy halk megjegyzést váltottak, és pillantásuk időről időre idegenkedően, kérdően, felelősségrevonóan tért vissza a zsidókra. A városbíró megkérdezte Zakariást, mit tud felelni arra, amit most hallottak. Zakariás összeroskadtan ült a székén. A nehéz bágyadtság, amely ellen eddig még nagy erőfeszítéssel tudott védekezni, most egészen megrohanta. A két kezével belekapaszkodott a szék karfájába, hogy le ne essen. A szemét becsukta. A városbíró kérdésére csak egy szótlan fejrázással tudott felelni.

Kint alkonyodott. A városbíró összenézett a bíróság tagjaival, és készült rá, hogy a tárgyalást mára berekeszti, és a zsidókat visszaküldi a börtönbe. Ekkor hirtelen előlépett Dávid. Eddig hallgatott. Komoran nyelte fel-feltajtékzó dühét, és sebesnek és összetörtnek érezte az egész testét attól a gyötrelmes erőfeszítéstől, amellyel nyugalmat kényszerített magára. Most nem bírta tovább. Így végződjék ez az első nap? Így menjenek vissza a sokszoros tehetetlenségbe, a tehetetlenségnek abba a poklába, amely ez a pincebörtön itt alattuk? Odatoppant a hosszú asztal elé, és felemelt fejjel kiáltotta:

– Városbíró úr! Főtisztelendő úr! Választ kérek erre a kérdésre: hihető-e, hogy egy zsidó éppen akkor kövessen el ilyen bűnt, amikor amúgy is meg akart keresztelkedni?

Kis szünet támadt. Nagy csendesség.

– Nem hihető – mondta azután habozva a városbíró.

– Semmiképpen se hihető – mondta felélénkülve a bazini plébános.

– Akkor kérem a bíróságot, hallgassa ki tanúként a győri püspök őkegyelmességét. Én áldozócsütörtök előtt nála jártam. Neki bejelentettem, hogy meg akarok keresztelkedni. Ő megígérte, hogy maga készít elő a keresztségre, és maga keresztel meg a győri székesegyházban.

A teremben mérhetetlen elálmélkodás támadt. Dávid szavai keményen pattogtak szerteszét, mint a puskagolyó, és amikor elhallgatott, mindenki úgy ült vagy állt a teremben, mintha puskagolyó érte volna. Tamás gróf hirtelen mozdulattal előrehajolt, és előrehajolva bámult bele a Dávid arcába. A bíróság tagjai mintha mind fel akartak volna ugrani a helyükről. A zsidók eltorzuló arccal néztek össze, és mindegyiknek egy-egy felkiáltás fagyott meg az ajkán. Zakariás is, nehezen és lassan, felemelte fáradtan lehanyatló fejét, és csodálkozva nézett Dávidra. Nagy csendesség volt. A városbíró végre Tamás gróf felé fordult, mint aki útbaigazítást keres. Tamás gróf komoran elgondolkodva hajtotta le a fejét. Ekkor egyszerre rekedten kiáltó hang hallatszott. Gregorovius mester, aki előbb megsebzett álmélkodással lendült hátra a székén, most felugrott.

– Meg akarsz keresztelkedni, azt mondod? – kérdezte kiáltva.

Dávid összevont szemöldökkel, szótlanul fordult feléje. Gregorovius mester egész testével előrehajolt, és jobb keze kinyújtott mutatóujját Dávidra szegezte.

– Mondd ezt utánam: Hiszek a Jézus Krisztusban, Isten egy fiában, ki fogantaték Szent Lélektől, szülétek Szűz Máriától…! Mondd! No mondd!

Dávid megremegett. Fuldokló lélegzetet vett. Szólásra nyitotta a száját, és alsó ajka reszketve vált el a felső ajkától. Tamás gróf megint előrehajolt, és feszült figyelemmel meredt az ajkára. A bíróság tagjai visszafojtották a lélegzetüket. Dávid egy szédülő pillantással végignézett rajtuk, és minden arcot egyszerre látott, és az egész testében érezte azt a feszültséget, amely a szemekből feléje sugárzik. De a háta mögött ott voltak a zsidók. És a jelenlétüket és tekintetüket és a gondolataikat még jobban érezte; érezte a hátgerincében és az egész testében: hidegségként, megláncoltságként, tőrdöfésként. Dideregve zárta újra össze szólásra nyitott ajkát. Összeszedte minden erejét:

– A győri püspök úr előtt akarom – szólt dadogva – elmondani mindazt, ami…

Harsogó győzelmi kacagás hangzott fel, Gregorovius mester feszült előrehajlottságából kiegyenesedett.

– Nem tudta kimondani! – kiáltott a bíróság felé. – Ismerem én minden ravaszságtokat, cselszövő zsidók! –Tudni kell, nagytekintetű bíróság, hogy szabad ám a zsidónak a rabbinusok tanításai szerint meg is keresztelkednie. A feltétel csak az, hogy a megtérése ne legyen őszinte, és hogy tovább is károsítani és megrontani törekedjék a keresztényeket. Ha ezt tudjuk, kell-e akkor csodálkoznunk azon, hogy ez a ravasz Dávid néhány nappal ezelőtt a győri püspök úrnak bejelentette, hogy meg akar keresztelkedni? Vajon miért jelentette be? Trientből jött ő akkor. Tudta ő már nagyon jól, hogy a bazini zsidók nem halaszthatják tovább a rájuk rótt véradó megfizetését. Hát majd megfizetjük – gondolta ravaszul magában –, de én jó előre gondoskodom róla, hogy büntetlenül maradjak.

Dávidnak elöntötte a vér az arcát. A düh úgy lobbant fel benne, mint a puskapor. Süket lett; az egész testét, mint valami elviselhetetlen feszültség, egy őrjöngő kérdés töltötte el: meddig fogja ez az átkozott paprikajancsi kínozni őt a hangjával, a bölcsen kanyargó mondataival, az egész létével. Egy dühordítással nekiugrott Gregorovius mesternek, és torkon ragadta. A teremben nagy riadalom támadt. A bíróság tagjai felugráltak, a városbíró a darabontok után kiáltott. Gregorovius mester a Dávid keze szorításában hörögve fuldokolt, amíg Ábrahám oda nem ment, és ki nem szabadította. A városbíró szólni akart, de Gregorovius mester nem engedte szóhoz jutni. Felállott, és még levegő után kapkodva, kezét fájó torkára szorítva, boldogan mondta:

– Letéptem róla a jámbor katechumen álarcát. Mindenki megláthatta, mi van mögötte.

Tamás gróf hirtelen felállott, odalépett a lihegő Dávidhoz, és halkan az arcába mondta:

– Csaló zsidó.

Aztán megfordult, és kiment. Kint besötétedett. A városbíró keményen összeszidta Dávidot, aztán a tárgyalást mára berekesztettnek nyilvánította, és elrendelte, hogy a darabontok vigyék vissza a zsidókat a börtönbe.

A zsidók mentek vissza a sötét lépcsőkön át a börtönbe. Lehajtott fejjel vonszolták magukat, és lehajtott, kábult fejjel ment közöttük Dávid is. Mikor a pántos ajtóhoz értek, eszébe jutott, hogy a sötét lépcső fordulói és kanyarulatai között megszökhetett volna. Vissza akart fordulni, de akkor már késő volt. A darabontok betuszkolták az ajtón. Dühös kétségbeeséssel állt meg a bezáruló ajtó előtt, és haragosan marcangolta magát azzal a váddal, hogy egyik ostobaságot a másik után követi el. Ekkor ráütött valaki a vállára. Megfordult, és szemben állott a hosszú, sovány, szegénységtől és epekedéstől kiszáradt Jakabbal.

– Te kutya – mondta Jakab magánkívül –, neked köszönhetjük az egész szerencsétlenségünket. Én megmondtam előre; pedig még nem is tudtam, hogy a győri székesegyházba vágyódol. Kövekkel kellett volna agyonvernünk, mint egy kutyát…

– Elég! – szólt Dávid.

Egy megvető legyintéssel utat akart nyitni magának.

– Elég? – ordított fel akkor Ruben –; minden átok a fejeden.

Dávid felé köpött, és ütésre emelte fel a kezét. Dávid megragadta a csuklóját, de ekkor más kezek ütései érték. Nem tudta, kik voltak. Izsák? Simon? Elkeseredett haraggal dulakodott velük, József a segítségére sietett, de Mihály és Ábrahám ekkor már szétválasztotta a dulakodókat. A többiek mind ott álltak körülöttük. Dávid lihegve fordult hozzájuk, és mondani akart valamit. Az öreg Sámuel azonban felemelte a kezét, és elhallgattatta.

– Menj, Dávid – mondta. – Semmi dolgunk egymással.

Dávid körülnézett közöttük. A pincében egy homályos mécses égett. Látta, hogy Mihály, az apósa sem akar a szemébe nézni, lesüti a szemét, és elfordítja a fejét. Erre ő is magasra emelte a fejét, és összeszorított, gőgös szájjal elindult a másik pincenyílásba. Megkereste Esztert, megfogta a kezét, és elvitte a pincenyílás legszélső zugába. Eszter, a gyerekével a karján, szótlanul ment vele, és mereven engedelmeskedett neki. A legszélső zugban letelepedtek. Egyedül voltak ott, a többiek közösségéből kizártan, közöttük és a többiek között szabadon maradt egy kis terület, de ezen a területen senki nem jött át. Ők sem beszéltek a többiekkel, és velük sem beszélt senki. Később József is hozzájuk csatlakozott, miután segített az öreg Zakariásnak lefeküdni. Mindhárman hallgattak, és mozdulatlanul ültek, csak Eszter hajolt néha ölében alvó fia fölé.

A két mécsest a porkolábtól kapták a zsidók. Mikor Mihály először kért volt éjszakára valami világosságot, a porkoláb kinevette, és azt mondta, hogy nagyon drága az olaj. Mihály pénzt ígért neki. A porkoláb erre elhozta a két mécsest, és meglepetve nézegette a pénzt, amelyet Mihály a kezébe nyomott. Mihály erre beszélgetni kezdett vele, és megkérdezte, nem tudna-e nekik írószert és papirost szerezni. A porkoláb megígérte, hogy szerez, és estére be is hozta az írószert és a papirost. Átvette érte a pénzt, és várakozott. Mihály erre óvatosan azt kérdezte tőle, nem lenne-e lehetséges, hogy ők leveleket küldjenek Pozsonyba és Bécsbe. De bizony, az nagyon lehetséges, felelte a porkoláb. Tudna-e olyan megbízható embereket találni, akik a leveleket elviszik? – kérdezte Mihály. Ha az embereket jól megfizetik, akkor a levelek bizonyosan eljutnak oda, ahova el kell jutniok – felelte a porkoláb. A zsidók erre felindultan nekiültek a levelek megírásának. A porkoláb jött, és közölte, hogy az emberek már megvannak. Mihály maga szeretett volna az emberekkel beszélni, de a porkoláb azt mondta, hogy az emberek Tamás gróftól való féltükben nem mernek idejönni. De csak bízzák őrá a leveleket, ő majd átadja őket azoknak a megbízható embereknek. Mihály így nem tudott mást tenni, mint hogy a leveleket és a pénzt átadta a porkolábnak. A porkoláb odakint a leveleket eltépte, a pénzt megtartotta. Félt Tamás gróftól, aki megfenyegette azzal, hogy leütteti a fejét, ha a zsidókkal megvesztegetteti magát, de viszont azt gondolta, hogy kár lenne a pénzt a zsidóknál hagyni. Derült lélek volt, vidám borivó, aki nem szerette a kínos összeütközéseket és az elkeseredett harcokat. Azt a megoldást, amelyet választott, minden lehető megoldások között a legkitűnőbbnek találta, sokkal kitűnőbbnek annál, mintha megtagadná a zsidók kérését, vagy mintha Tamás grófnak adná át a leveleiket. Így a következő napokban még több üzenetet, levelet és megbízást vett át a zsidóktól, és úgy érezte, hogy nemcsak a törvénynek nincs nála lelkesebb szolgája, hanem a nyomorult zsidóknak sincs nála nagyobb jótevője.

Zakariás végigfeküdt a földön, és úgy érezte, hogy az az ájulás, amely fenyegeti, most már maga a halál lesz. Rövid fekvés után azonban ismét magához tért, és amikor evett is valamit, egészen felüdült. Józsefet ekkor elküldte Dávidhoz, hogy Dávid ne legyen teljesen egyedül, ő pedig odahívta maga mellé Juditot. A férfiak ekkor Sámuelt és Mihályt vették körül, akik a leveleket írták, Zakariás pedig csendesen beszélgetett Judittal. Eleinte óvatosan kerülték a Dávid nevét, de azután Judit megérezte, hogy Zakariás nem haragszik Dávidra azért, mert a győri székesegyházban meg akart keresztelkedni. Erről halkan elbeszélgettek előbb, aztán mindketten elhallgattak.

– Gyerekkoromban – mondta hirtelen Judit – én sokszor voltam keresztény templomban.

– Hogyan, Judit? – kérdezte Zakariás.

– Egyszer elmentem az apácák temploma mellett, és hallottam az apácákat énekelni. És nem tudtam a vágyódásnak ellentállni, és belopóztam a templomba, hogy az éneket jobban halljam…

– Azután mi történt, Judit? Kikergettek?

– Egyszer parasztgyerekek ki akartak kergetni, de az apácák észrevettek.

– És?

– És bevittek oda, ahol egy rács mögött ők énekeltek, és oda szabad volt mindennap elmennem.

– És?

– Én akkor azt hittem, hogy az apácák asszonyok. De ők elmondták nekem, hogy ők Krisztus menyasszonyai, és hogy nincs nagyobb gyönyörűség, mint Krisztus menyasszonyának lenni.

Zakariás a könyökére támaszkodva előrehajolt, és felindultan nézett a Judit arcába. Judit a földön ült, a két kezével átkulcsolta a térdét, a fejét majdnem a térdére támasztotta, és elgondolkozva nézett maga elé. A mécses bágyadt fényében Zakariás csak az arca és a homloka élesen metszett, tiszta vonalát látta. Mi van ennek a lánynak a szép homloka mögött? Szemmel verte meg valaki: mondta az anyja. Minden betegség attól ered, hogy a test nedvei megromlanak: mondta az apja. Lássuk csak.

– És benned, Judit, feltámadt az a vágy, hogy te is Krisztus menyasszonya legyél.

– Nem, nem. Én csak énekelni szerettem volna.

– És miért nem jártál tovább oda az apácák templomába?

– Az apácák azt akarták, hogy a gyóntató papjuk kereszteljen meg, és én nem mertem többé odamenni.

– Hanem?

Judit megrezzent, mintha álomból ébredt volna fel, zavartan elmosolyodott, és legyintett.

– Semmi. – Jobb lesz, ha megyek anyámhoz lefeküdni.

Zakariás azonban nem engedte. Mi a titka ennek a bezárt szirmú léleknek, mi a titka ennek a sötét szépségű szűznek, aki elájul, ha kérők jönnek az apja házához? Gyöngéd kérdéseket tett fel, a kitérő válaszokkal nem elégedett meg, egy-egy véletlenül kiejtett szót felragadott, és a Judit zárkózott lelke lassan kezdett megnyílni. Zakariás szeretettel biztatta, és gyöngéden támogatta. Judit sokáig ellenállott, de végre egészen közel hajolt Zakariáshoz a félhomályban, és halkan a fülébe súgta:

– Volt akkor egy régi cselédünk, Vas megyei öreg parasztasszony, aki engem nagyon szeretett. Annak elmondtam, hogy nem merek többé az apácákhoz menni, és ő sokáig könyörgött, hogy csak menjek megint. Én nem mentem. De nemsokára nagybeteg lettem. Az öregasszony azt mondta, hogy ez Isten büntetése, és egyszer, amikor az anyám kiment a szobából, ő titokban bejött és…

– És?

– És megkeresztelt. Szentelt vizet hozott volt a templomból, a vizet a fejemre hintette, és az Atyának, a Fiúnak, a Szentlélek Istennek nevében megkeresztelt.

– És?

– Én lázas voltam, és alig tudtam, mi történik velem, de amikor meggyógyultam, és az öregasszony boldog volt, és azt mondta, hogy íme a szent keresztvíz csodát művelt, akkor nagyon megrettentem. Rövid idővel azelőtt hallottam egy történetet: hogy Rómában ugyanígy megkereszteltek egy zsidó fiút, és mikor a dolog kitudódott, maga a pápa küldte el érte a katonáit, hogy vegyék el a szüleitől. – Sírva könyörögtem az öregasszonynak, hogy ne szóljon senkinek; és megeskettem rá, hogy hallgatni fog. De…

– De?

– De cserébe nekem is meg kellett esküdnöm…

– Mire?

– Hogy legkésőbb tíz év múlva, mire húszéves leszek, elmegyek vagy a pápához, vagy az esztergomi érsekhez, vagy ha egyikhez sem lehet, akkor egy püspökhöz vagy egy apáthoz, és elmondom neki a dolgot. Akkor a pápa vagy az érsek, vagy a püspök, vagy az apát kioktat majd a keresztény hitről, és akkor elhatározhatom majd, kívánom-e, hogy ő – a pápa vagy az apát – újra megkereszteljen.

– És te, Judit – kérdezte lassan Zakariás –, nagyon vágyódtál rá, hogy a… pápa vagy az apát megkereszteljen?

– N… em – felelte Judit elgondolkozva. – Én… másra vágyódtam.

– Mire?

– Én – mondta Judit zavart mosolygással –, énekelni szerettem volna.

– Hogyan, Judit? Hogyan függ ez össze a megkereszteléssel? Apáca szerettél volna lenni?

– Nem, nem – felelte Judit határozottan. Hanem egy kereskedő, aki Olaszországból jött, sokat beszélt arról, hogy ott színpadok vannak, amelyeken színjátékokat játszanak, és amelyeken énekelnek is; és hogy a színészek előre megtanulják a szerepüket; hogy nők is játszanak és énekelnek.

– És?

– És én sohase láttam színpadot. De az apácák templomában egyszer láttam egy ünnepi misét. Több pap volt ott, aranyos ruhában mozogtak az oltár körül, az apácák énekeltek – én ennél szebbet sohase láttam; és úgy képzeltem, hogy egy színjáték ilyen lehet. Mert hiszen… de ez ostobaság.

– Mi az, Judit? Mit akartál mondani?

– Azt, hogy hiszen a papok is megtanulják előre, amit mondaniok kell, és én, ha a papokra gondoltam, egész gyerekkoromban sohase neveztem őket papoknak, hanem magamban így neveztem őket: a jó Isten színésze. – Ezek olyan gyerekes csacsiságok.

– Hm! És így… az egész idő alatt… arra vágyódtál, hogy…?

– Magam se tudom, mire. Énekelni! Énekelni! Isten dicsőségére! Hogy az emberek örüljenek neki!

– Úgy? Hm! – Hány éves is vagy te, Judit?

– A jövő hónapban leszek húsz.

– Igen, fiam… nézd csak… késő van már… menj most aludni.

Judit engedelmesen felkelt, átment az anyjához, és lefeküdt melléje a földre. Zakariás a kezét az arcára szorította, hogy minden hangot a szájába fojtson. A szeméből azonban feltartóztathatatlanul ömlöttek a könnyek, és a homályban hangtalanul megint sokáig sírt. A két pincenyílásban ekkor kezdtek a beszélgetések elcsendesedni. Nemsokára mindenki aludt, csak Dávid volt ébren. Sorvasztó dühvel bolyongott ide–oda a két pincenyílásban az alvók között: nem talál-e a földben vagy a falban, vagy az ajtón valami lehetőséget arra, hogy kijusson. Időről időre őrjöngő vágyódással nézett fel az ablakokra; visszafojtott lélegzettel figyelt, hogy nem hall-e valami hangot. Nem jön-e Tóbiás, vagy másvalaki; nem hoz-e valami hírt; nem hoz-e egy ráspolyt legalább. És a győri püspök lovas katonáinak a patkói nem csattognak-e végre odakint a kövecses bazini utcán? Az egyik emésztő óra eltelt a másik után, míg végre kint hajnalodni kezdett. Dávid ekkor összezúzottan leroskadt a merev testtel alvó Eszter mellé; és ráereszkedett a halálos fáradtság nehéz álma.

Másnap, hétfőn, reggel Pongrác András, a városbíró Gregorovius mesterrel együtt haladt a városháza felé. Szép, napos májusi reggel volt. A főutcán kint állott a ház előtt az utcán és süttette magát a nappal Neuperger János, a gazdag szűcs.

– No, vallanak-e a zsidók, városbíró úr? – kérdezte, amikor odaértek hozzá.

A városbíró Gregorovius mesterrel együtt megállott, és a kérdésre Gregorovius mester felelt:

– Még nem vallottak, konok megátalkodottak.

– Hát én nem is hiszem, hogy ők tették – mondta Neuperger János. – Ismerem őket.

Gregorovius mester heves magyarázatba fogott arról, hogy senki nem ismerhette a zsidók babonáit és bűbájosságait, amelyeket azonban ő a bíróságnak már leleplezett. De ezeket a babonákat és bűbájosságokat nemsokára meg fogja ismerni az egész világ, mert ő könyvet ír róluk, és a könyvet a gróf ki fogja nyomattatni. Neuperger János kétkedően felelgetett Gregorovius mesternek; egy-két járókelő megállott; nemsokára nagy kör vette őket körül, és figyelmesen hallgatta a beszélgetést. Gregorovius mester azt magyarázta, milyen végtelen kárára van a kereszténységnek, hogy a zsidókat eddig megtűrte a maga kebelében.

– Bazin városának csak hasznára voltak – mondta Neuperger János makacsul.

– Azt mondja, Neuperger uram – kiáltotta Gregorovius mester –, hogy a zsidók hasznára voltak Bazin városának, és hogy kára lenne Bazin városának, ha egy igazságos ítélet őket innen kiirtaná. Hát azt kérdezem én először, hogy a lelki haszon, amely az igazságos kiirtásukból származnék, nem kárpótolhatná-e ezt a nemes, keresztény várost minden világi kárért? A lélek felette áll a testnek; és csak hitükben ingatag emberek kívánhatják, hogy a hitvány haszonért a zsidókat a lelkek általános romlására itten tovább is megtűrjük.

Körülnézett. A hallgatóság szótlanul várakozott.

– De ha már csak a világi hasznot nézzük is – szólt erre Gregorovius mester megújult buzgalommal –, hát elhiheti akárki, hogy nagyobb haszon lenne a városra a zsidók kiirtása, mint a további bűnös megtűrése.

– No, már azt nem hiszem – mondta Neuperger János. – Dávid éntőlem nagyobb áron vásárolta a prémeket, mint akárki más. Mihály is, Simon is, Sámuel is külső országokból hoztak be ide pénzt.

– Hát én pedig bizonyítom, amit mondtam; mert én mint a tudományok világában élő ember szokva vagyok hozzá, hogy semmit se állítsak bizonyítás nélkül. – Nézzük csak. Ha a zsidókat az elkövetett bűnért méltó büntetésként halálra ítélik, akkor a törvény értelmében elveszítik minden vagyonukat is. Mi történik a házaikkal, műhelyeikkel, szőleikkel, áruikkal és prémeikkel? Tamás gróf, akit minden cselekedetében a tiszta igazságszeretet vezérel, ki fogja ezt az egész zsidó vagyont osztani Bazin város lakosai között, kárpótlásul azokért a veszteségekért, amelyeket a zsidó ravaszág és gonoszság által szenvedtek. Nem lesz ez nagyobb haszon a városra? Hát Neuperger úrnak nem lenne jobb, ha az agyafúrt Dávid zsidó helyett mindjárt maga szállítaná le a prémeket Olaszországba?

Neuperger János elgondolkozott, azután lassan vállat vont. A megszaporodott hallgatóságból azonban elkiáltotta magát valaki.

– Máglyára a zsidókkal.

– Majd ha vallanak – szólt Gregorovius mester csitítóan.

– Égjenek: akár vallanak, akár nem – kiáltotta egy másik ember.

Gregorovius mester rosszallóan csóválta meg a fejét, és intőn emelte fel a kezét:

– Nem, barátom, ilyet nem szabad mondani. Senkit sem szabad máglyára küldeni, csak aki bűnösnek bizonyult, és akit a bíróság elítélt. A bíróságnak pedig még a zsidók felett is igazságosan kell ítéletet mondania. Mi nem vagyunk se törökök, se tatárok, itten jog és törvény uralkodik.

Néhány ember helyeselt, és Gregorovius mester elégedetten indult Pongrác Andrással a városháza felé. A városbíró szótlanul ment Gregorovius mester oldalán. Súlyos gondolatok foglalkoztatták.

– Magiszter uram, mondta végre – feleljen meg nekem mint jogtudós – egy kérdésre.

Gregorovius mester megállott, és komoly készséggel fordult a városbíró felé.

– Én ezzel a Dávid zsidóval – szólt a városbíró – áldozó csütörtök után való pénteken szerződést kötöttem, hogy megveszem tőle házát, kertjét, szőlejét, lovait, áruit most pénteken fizetendő kétezerötszáz magyar forinton. Mármost, ha ez a Dávid a gyilkosságban bűnösnek találtatik, akkor először: érvényes-e ez a szerződés, másodszor: kinek tartozom én a kétezerötszáz magyar forintot lefizetni?

Gregorovius mester elgondolkozott, azután így szólt:

– A jogtudomány tanításai szerint a helyzet egészen világos. Pro primo: a szerződés érvényes, mert semmi ok nincs rá, hogy egy jóhiszemű szerződő félnek kára legyen belőle, ha a zsidók egy szörnyű bűnt követtek el.

– Nem gondolja, magiszter uram, hogy a gróf a házat és a többit oda találja ítélni… például Neuperger Jánosnak?

– Nem teheti, mert a szerződés: szerződés. A ház városbíró uramé. Nem is teszi, mert a gróf sohasem cselekszik jogtalan dolgot, és a jogtudomány kérdéseiben mindig az én tanácsaim szerint jár el. Ez világos. Pro secundo: kinek kell megfizetnie a kétezerötszáz magyar forintot? A felelet erre a kérdésre attól függ, hogy a fizetés kitűzött határidején, tehát pénteken, Dávid még életben van-e. Ha életben van: neki. Ha nincs életben, illetőleg ha főbenjáró bűnért halálra ítéltetett, és az ítélet végre is hajtatott, akkor senkinek. Minthogy a halálraítélt nemcsak életét veszíti el, hanem egész vagyonát és minden jogát is, a követelései maguktól megszűnnek, éppen úgy, mintha például királyi kegyelem engedte volna őket el.

Pongrác András megköszönte a felvilágosítást, azután továbbment Gregorovius mesterrel a városháza felé. Az előbb nagyon megrettentette az a gondolat, hogy a gróf Neuperger Jánosnak ajándékozhatná a Dávid házát, és most nyugodt és édes örömet érzett arra a gondolatra, hogy a ház, a szőlő és minden egyéb elvitathatatlanul az övé, akármi történik a zsidókkal.

A kétezerötszáz magyar forintja mindenesetre együtt lesz. De ha ezt a pénzt nem kellene kifizetnie, akkor újabb földet vásárolna érte. Vagy még jobb lesz, ha ő csinálja azt, amit Gregorovius mester Neuperger Jánosnak ajánlott: Dávid helyett ő szállít prémeket és lovakat Olaszországba. Olasz aranyak csillantak meg a szeme előtt. Ha sok olasz aranya lesz, akkor eljön az ideje annak is, hogy Ferdinánd király kancelláriájában kiállítsák számára végre azt a nemesi levelet, amelynek a címerrajza tíz esztendő óta ragyogó arannyal és tűzvörös kárminnal annyiszor jelent meg lelki szemei előtt. Közben odaértek a városházához, és amikor a bolthajtásos kapu alá bementek, Pongrác Andrásnak eszébe jutott, hogy a zsidók nemsokára ismét előtte fognak állani, és hogy idővel ítéletet kell felettük mondania. Eszébe jutott, hogyan riadt itt rá Tamás gróf azzal a gyanúsítással, hogy a zsidókkal meg akarja vesztegettetni magát. Azután arra gondolt, hogy a zsidók elítéltetése neki hasznot hozhatna. Erre elhatározta, hogy nem néz se jobbra, se balra, hanem részrehajlás nélkül és rendíthetetlenül igazságos lesz.

A bíróság tagjai mind összegyűltek, megérkezett Tamás gróf is, és a városi darabontok nemsokára behajtották a zsidókat a terembe. Zakariásnak meg kellett engedni, hogy leüljön, mert nem tudott a lábán állni. A zsidók köréje csoportosultak, és mindnyájan elhúzódtak egy kissé Dávidtól és Józseftől. A délelőtt tanúkihallgatásra volt szánva. Elsőnek egy ijedt kis cselédet hallgattak ki, aki azt vallotta, hogy Zakariás a megérkezése után azt mondta Mihálynak, hogy valakinek meg kell halnia. Zakariás melankolikusan ingatta a fejét:

– Még egy-két napom van rá, hogy ismételjem: nekem kell meghalnom.

Azután egy reszkető fejű, folyós szemű öregember lépett a bíróság elé, aki azt vallotta, hogy ő korán délután látta, amint egy zsidó a kis Meylinger Jánost csalogatta.

– Melyik volt az? – kérdezte a városbíró. – Nézze meg ezeket a zsidókat –, megismeri-e közöttük azt, aki a szegény áldozatot csalogatta?

Az öregember reszkető fejjel fordult a zsidók felé, és vörös szegélyű, vizes szeme zavarodottan siklott egyikről a másikra.

– No, melyik volt az? – kérdezte a városbíró.

Az öregember zavartan mozgatta fogatlan ajkát, mintha rágna valamit.

– Hát megismeri, vagy nem ismeri meg? – kiáltott rá a városbíró.

Az öregember ekkor kinyújtotta jobb keze bütykös mutatóujját, és rámutatott Dávidra, aki hozzá legközelebb állott, kissé eltávolodva a többi zsidótól.

– Az volt az? – kérdezte a városbíró. – Nézze meg jól. Vigyázzon arra, mit mond. Hát az volt?

– Az volt.

Dávid bosszúsan vállat vont.

– Nagytekintetű bíróság – mondta –, én tíz tanúval tudom bizonyítani, hogy pénteken egész délután ki nem mozdultam otthonról.

– Milyen tanúkkal? – kérdezte Gregorovius mester.

– Például Vidra Gergellyel, a lovászommal.

– Igen. Ezeknek a tanúknak az értékéről majd szó lesz még – mondotta Gregorovius mester.

A városbíró keményen lelkére kiabált az öregembernek, hogy gondolja meg, pontosan emlékszik-e rá, hogy ez volt az a zsidó. Az öregember a szigorú hangtól nagyon megijedt, és egyre buzgóbban mondta, hogy bizonyosan ez volt. Ezt a tanút erre elbocsátották, és a következő tanú – Mihálynak egy legénye – azt vallotta, hogy délután négy óra tájban egy zsidó, akit Izsákban meg is jelölt, gyanús külsejű zsákot hozott a Mihály házába, és rohant le vele a pincébe. Izsák, akit előszólítottak, erre azt mondta, hogy az, amit ő vitt, nem zsák volt, hanem olajos tömlő, és ő azért sietett le vele a pincébe, mert közeledőben volt a szombat előestéje, amikor a zsidóknak nem szabad többé dolgozniok. A városbíró megkérdezte a tanút, olyan külseje volt-e annak a zsáknak vagy tömlőnek, mintha csakugyan olaj lett volna benne. A tanú azt felelte, hogy nem volt olyan külseje. Erre Mihály előlépett, és azt mondta, hogy a tömlő alighanem még mindig ott lesz a pincében, mert aznap már nem használhatták fel – beállván a szombat –, vasárnap pedig a zsidók már börtönbe kerültek. Erre Gregorovius mester állott fel, és kijelentette, hogy ő maga kutatta át igen alaposan a pincét, de ott olajos tömlőnek semmi nyomát nem találta. A tanú – fiatal legény – erre egyszerre elsápadt, mert eszébe jutott, hogy a szomszédok a pincéből minden könnyen elmozdítható holmit elvittek, még mielőtt a bazini várnagy a pincét lepecsételte volna. Azon habozott, szóljon-e, amikor a városbíró azt kérdezte tőle, nem látta-e, hogy abban a zsákban vagy tömlőben vajon mozog-e valami. Erre megnyugtatta a lelkiismeretét azzal, hogy teljes határozottsággal azt mondta, hogy a zsákban vagy tömlőben nem mozgott semmi.

Ezután különböző tanúk jelentek meg, akik mind azt vallották, hogy szombaton hajnaltájban mindenféle gyanús, zsidó külsejű embereket láttak a vár felé vivő országúton mozogni. Hogy a jelen levő zsidók közül melyek voltak a lopózkodók, azt nem tudták megmondani. A kutyák nagyon ugattak; a Hold éppen lemenőben volt; ők csak éppen álmosan kinéztek az ablakon, hiszen nem gondolhatták, hogy a lopózkodó zsidók ilyen rettentő dolgot követtek el. Ezután még egy-két tanú jött, aki azt vallotta, hogy éjszaka valami sikoltást hallott a zsinagóga felől, végül Gregorovius mester félelmes külsejű késeket mutatott be a bíróságnak. A kések egy részéről Mihály azt vallotta, hogy nála szokták vele a szappant vágni, a többi késről Eleazár nem tagadhatta, hogy azok az ő metszőkései.

A városbíró ekkor azt a felszólítást intézte a zsidókhoz, szálljanak végre magukba, és könnyítsenek töredelmes vallomással a lelkükön és a helyzetükön. A zsidók fáradtan hallgattak egy másodpercig, aztán Mihály előlépett.

– Az állíttatik – mondta –, hogy a szerencsétlen meggyilkoltat délután négy óra tájban valami tömlőben vagy zsákban behozták az én pincémbe. Kérem a nagytekintetű bíróságot, hallgassa ki a kis Kárász gyereket, aki alkonyattájban még beszélt a kis Meylinger fiúval a vár felé vezető úton, és aki el fogja mondani, hogy a kis Meylinger fiú arról panaszkodott, hogy valami öregasszony kicsalt tőle két ezüsthúszast.

– Figyelmet érdemel, nagytekintetű bíróság – szólt erre Gregorovius mester –, hogy az egyetlen mentőtanú, akire a zsidók hivatkoznak, egy tízéves gyerek. Mindnyájan nagyon jól tudjuk, milyen könnyű gyerekeket irányítani és kitanítani, és mit ér gyerekek vallomása. Jó okaim vannak rá, hogy azt ajánljam, hogy erről és minden egyébről döntsön a bíróság a zsidók jelenléte nélkül.

A városbíró erre megparancsolta, hogy a zsidókat vigyék vissza a börtönbe, Mihály azonban nem mozdult. Rángatódzó, fehér ajakkal keresett szavakat. Ezután még egy lépést tett előre, úgy, hogy egészen a bíróság asztalánál állott, és remegő hangon megszólalt:

– Nagytekintetű urak – mondta –, még egyszer hadd helyezzem lábuk elé azt a könyörgést, ne higgyék el könnyű lélekkel azt a vádat, amely ellenünk emeltetett. Ismernek bennünket régóta; egyikünket-másikunkat gyerekkora óta. Vannak közöttünk, akiknek itt élt és itt halt meg az apja, a nagyapja és a dédapja is. A törvényt tiszteltük; senkit nem bántottunk; dolgoztunk, ahogy tudtunk…

– Csaltunk, ahogy tudtunk – szólt közbe Gregorovius mester.

Mihály dühtől fehérre vált arccal fordult feléje, aztán lihegve gyűrte le a haragját.

– Akármivel vádolnak bennünket, zsidókat – mondta –, azzal nem szokás bennünket vádolni, hogy ostobák volnánk. Hogyan lehet tehát feltételezni rólunk, hogy ha elkövettünk volna egy ilyen borzasztó gyilkosságot, akkor a holttestet nem igyekszünk eltüntetni, eltemetni, elégetni, hanem odatesszük az országút mellé, hogy az első járókelő megtalálja.

– Mert a sátán bujtogat benneteket – kiáltott Gregorovius. – Nagyon jól tudjuk, hogy a gonosz lélek tulajdonságai között első helyen van a kérkedő és kevély kihívás. Nemcsak meg akarja gyalázni, hanem meg is akarja alázni a hívő lelkeket. Láttuk, hogy Bacharachban is tüskebokrok közé rejtették a szerencsétlen áldozatot. Éppen erről van szó: van-e elég akaratunk, erőnk, bátorságunk és hitünk, hogy a gonosznak erre a kihívására keresztényi, erős lélekkel megfeleljünk?

A városbíró újra felszólította a zsidókat, hogy menjenek vissza a börtönbe. A bíróság most mindent fontolóra fog venni, és igazságosan fog dönteni. Mihály egy halk sóhajtással elindult. Ekkor azonban Dávid lépett a bíróság asztala elé.

– Én – mondta halk, fanyar gőggel, amely inkább szólt a zsidóknak, mint a bíróság tagjainak –, én meg akarok keresztelkedni. A bíróság szíveskedjék értesíteni a győri püspök őkegyelmességét; én alázattal kéretem, hogy ígérete szerint kereszteljen meg.

A bíróság tagjai megint idegesen kezdtek mozgolódni. A városbíró zavarodottan pillantott Tamás gróf felé. Gregorovius mester azonban gyorsan azt ajánlotta, hogy erről a kérelemről is a zsidók távollétében döntsenek. A városbíró így a zsidóknak most már teljes határozottsággal megparancsolta, hogy minden további halogatás nélkül menjenek vissza a börtönbe. A darabontok körülvették őket, és a zsidók lehajtott fejjel, lassan indultak kifelé. Dávid Józseffel együtt a többiektől különváltan ment a darabontok között.

Amikor a zsidók kimentek, a teremben élénk és hangos vita indult meg. A vitát Gregorovius mester irányította; és lassanként beleszólt a bíróság minden tagja. A gondolkodásuk nagyjában egyforma volt. A fallal körülkerített város fiai voltak mind; és mint az apáik, ők is a szűk város valamelyik szoros céhében élték le az életüket. A lelkük céh-lélek volt, amelynek megvolt a nyugodt felelete a földi és a földöntúli élet minden kérdésére. Ennek a léleknek a polgári nyugalma, egyensúlyozottsága és megbízhatósága annál ingerültebb gyűlölettel fordult a nyugtalan, a hánykódó lelkű, a mindig útra készülődőnek látszó zsidók ellen, minél nehezebbé lett az élet, és minél jobban csökkent az a biztosságérzés, amelyet a céh a tagjai testi és lelki szükségleteinek adott. A zsidók szokásai, imái, ünnepei irritálták őket; a zsidók egész léte, amely állandóan kívüle maradt azoknak a pontosan megszabott formáknak, amelyekben a falak közé szorított város leélte a maga életét, nyugtalanította őket; a zsidók versenye pedig, amely azonnal lázas munkába fogott, és rögtön veszedelmessé lett, mihelyt a legkisebb lehetőséghez jutott, felbőszítette őket. Nem tudták elismerni a szombatot ünneplő, zsinagógába járó, Krisztus-tagadó zsidónak semmiféle jogát arra, hogy versenyével megnehezítse az ő életüket; őszintén és mélyen meg voltak róla győződve, hogy Istennek tetsző és embernek hasznos cselekedet, ha a zsidókat kiűzik a városaikból, és ahol a királyok vagy a grófok engedelmet adtak rá, ott hamarosan ki is űzték őket. Amikor összeültek a bazini zsidók felett bíráskodni, megvolt bennük az a meggyőződés, hogy a zsidók mindenesetre bűnösek, ha nem ebben a bűnben, akkor száz másban, mindenekelőtt a megfeszített Krisztus konok tagadásában, de azután valószínűleg a szentelt ostya meggyalázásában, a szentek ócsárlásában és sok egyéb bűnben. A tudományt és a tudomány embereit áhítatosan tisztelték, és Gregorovius mester rendkívüli tudománya, latin és héber idézetei, a szent könyvekben való járatossága, előttük diadalmasan megvívott hitvitája mélységesen hatott rájuk, és tudós könyvekből szedett bizonyítékaival együtt csaknem teljesen meggyőzte őket arról, hogy a zsidók ezt a bűnt is elkövették. De az is hatott rájuk, amit Zakariás és Mihály elmondott; a Dávid bejelentése pedig – hogy meg akar keresztelkedni – egészen megzavarta őket; a tanúk vallomásai sem voltak egészen meggyőzőek számukra; és így nem tudtak könnyen megegyezni abban, hogy hogyan kelljen mármost a pert folytatni.

Az első kérdés az volt, teljesíteni kell-e a Dávid kérését, és értesíteni kell-e a győri püspököt. Igaz, hogy Dávid nem tudta tegnap habozás nélkül utánamondani Gregorovius mesternek az apostoli hitvallás szavait, de viszont meg kell gondolni, hogy még nincs is előkészítve a megkeresztelkedésre. És igaz lehet, hogy a rabbinusok gonosz tanácsokat adnak a keresztség után törekvő zsidóknak – de hátha ebben az esetben a megkeresztelkedés vágya és akarata őszinte? És nagyon felelősséges dolog az, hogy amikor olyan szokatlan és rendkívüli dolog történik, hogy egy zsidó meg akar keresztelkedni, hogy akkor ezt az óhajtását ne közöljék rögtön azzal a püspökkel, aki már meg is ígérte neki, hogy meg fogja keresztelni. Gregorovius mester élénk részt vett a vitában, és végül így szólt:

– Vannak, akik azt mondják: nem kell értesíteni a győri püspök urat. Vannak, akik azt mondják: értesíteni kell. Magam is azon a nézeten vagyok, hogy értesíteni kell. Igaza van a főtisztelendő úrnak: nem szabad útjába állani annak, ha egy zsidó óhajtja a szent keresztségét. A kérdés az: mikor kell értesíteni a győri püspök urat? Nyilvánvaló, hogy illetlen és botrányos dolog lenne, ha a szent keresztség arra szolgálna, hogy egy éppen folyamatban lévő rettentő bűnperben az igazság elhomályosíttassék. Hiszen az igaz hit ellenségei azt mondhatnák, hogy ez a Dávid csak a jogos büntetés elől menekült a kereszténység védelme alá, és ez kárára lenne magának az egyháznak is. Ellenben: ha az ítélet úgy szólna, hogy ártatlan volt, milyen haszon és milyen dicsőség lenne akkor a megtérése. De viszont ha bűnösnek ítéltetnék, azért akkor még mindig kívánkozhatik a keresztség után. Megkeresztelkedhetik. És akkor azután igazságosan el lehet dönteni, hogy a megtérésére való tekintettel hogyan kell enyhíteni a büntetését. Előbb tehát le kell tárgyalni a pert, azután értesíteni kell a győri püspök urat.

A bíróság tagjait a Gregorovius mester szavai teljesen meggyőzték, és a Gregorovius mester álláspontját mindenki elfogadta. De azután megint heves vita indult meg. Arról a kérdésről kellett dönteni: bizonyítottnak tekinthető-e a zsidók bűnössége, és térjen-e át a bíróság az ítélethozatalra, vagy pedig szükség van-e még további tárgyalásra, és az ítélethozatalt egyelőre el kell-e halasztani. Voltak, akik úgy vélekedtek, hogy a zsidók bűnössége a tanúvallomásokból, a bűncselekmény körülményeiből és különösen a tudomány által szolgáltatott adatokból olyan világosan kiderült, hogy nincs más hátra, mint ítéletet mondani róluk. Ezzel a vélekedéssel többen szembeszálltak; különös nyomatékkal esett latba a bazini plébános szava, aki teljes határozottsággal kimondotta, hogy az eddigi adatok alapján ő nem hajlandó a zsidók felett ítéletet mondani. Erre Pongrác András is felemelte a fejét, és hangosan így szólt:

– A zsidók bűnösségét nem látom eléggé bizonyítottnak, folytatni kell a tárgyalást.

Ebbe így mindenki belenyugodott, és Pongrác András feltette a következő kérdést:

– Mi módon vezessük tovább a pert, és hogyan folytassuk a tárgyalást?

A bazini plébános azt indítványozta, hogy a bíróság igyekezzék jobban kideríteni a bűncselekmény körülményeit, hallgasson ki újabb tanúkat, és hallgassa ki azokat a tanúkat is, akikre a zsidók hivatkoznak. Gregorovius mester, aki hosszabb idő óta hallgatott, most lassan megszólalt:

– A főtisztelendő úr azt kívánja, hallgassunk ki tanúkat. De kérdezem: hol állunk meg, ha egyszer elkezdtünk tanúkat válogatás nélkül kihallgatni? Péter-Pálkor is itt ülhetünk még, és hallgathatjuk tanulatlan emberek zagyva fecsegését. De nagyon jól tudjuk azt is, hogy a tanúkihallgatások csak arra jók, hogy elhomályosítsák az igazságot. Miért keresgéljünk tehát értelmetlen és tudatlan tanúkat? Miért engedjük húzni és halasztani ezt a pert, és miért engedjük, hogy veszedelembe jusson az igazság? Én magam is azt mondom: ítéletet még nem lehet mondani, mert a zsidók még nem vallottak. De kérdezem: ha százezer tanút hallgatunk is ki, fognak-e a zsidók vallani? Soha. Miért futkossunk tehát korlátolt értelmű tanúk után, amikor a zsidók itt vannak kéznél? Ítéletet még nem lehet hozni, de igenis lehet és kell tanúk keresgélése helyett a zsidókat, amint szokásos és jogos, további vallatóra fogni, s velük szemben a szigorú vallatást alkalmazni.

A bíróság tagjai közül néhányan helyeseltek. A bazini plébános nyugtalanul mozgolódott a helyén. Csendesen elhízó, békességes, szelíd ember volt, és Gregorovius mester indítványa nagyon megrettentette, bár az első perctől fogva érezte, hogy előbb-utóbb rákerül a sor.

– Alaposan meg kell fontolnunk – mondta nyugtalanul –, hogy mi a leghelyesebb eljárás.

– A leghelyesebb eljárás: gyorsan határozni – szólt Gregorovius mester.

– Vannak egyházi tekintélyek, akik azt tartják, hogy a zsidókat nem szabad a vérvétel vádjával illetni.

– Milyen egyházi tekintélyek? – kérdezte Gregorovius hevesen.

– Például az Ince pápa és a Gergely pápa bullája.

Gregorovius mester kis szeme győzelmesen villant fel.

– Jó, hogy a furfangos öreg zsidó után a tisztelendő úr megemlíti ezt. Mert főtisztelendő úr hihetőleg tudta, hogy ezek a bullák először is nem hitelesek, másodszor pedig bennük csak az foglaltatik, hogy a zsidókat nem szabad igazságtalanul üldözni. Hát kérdezem én, igazságtalanul üldözzük-e mi a zsidókat, amikor egy rettenetes bűnért felelősségre vonjuk őket?

– Nem! nem! – kiáltott a bíróság néhány tagja. – Kínpadra velük.

Tamás gróf, aki eddig karosszékében hátradőlve, szótlanul hallgatta a vitát, most felkelt, lassan az asztal elé ment, és a plébánossal szembefordulva megállott. A bazini plébánosnak nagyon kínos volt ez a néma elébe állás, de összeszedte minden erejét, és így szólt:

– Egyházi és világi tekintélyek egyaránt azon a véleményen vannak, hogy a kínzó vallatást akkor kell elrendelni, ha a bűnösség egészen bizonyítottnak látszik, és ha feltételezhető, hogy a vádlott csak megátalkodott makacsságból vonakodik a bűnét bevallani.

– De hát nem éppen így van-e a zsidók esetében? Vannak-e megátalkodottabb és makacsabb bűnösök a zsidóknál? – kérdezte Gregorovius mester.

A bazini plébános szólni akart. Gregorovius mester felállott, és ünnepi komolysággal folytatta:

– Látom, nagytekintetű bíróság, hogy még mindig vannak olyanok, akik eltakarják a szemüket, hogy ne lássanak, és befogják a fülüket, hogy ne halljanak. Elérkezettnek látom tehát az időt arra, hogy nagyságos uram, Tamás gróf úr engedelmével döntő fontosságú közlést tegyek. – Két tanúra hivatkoztak itt előttünk a zsidók. Az egyik egy tízéves gyerek volt. Mármost: nem érdemes sok szót vesztegetni arra, hogy egy gyereket könnyűszerrel, néhány botütéssel vagy némi édességgel rá tudok venni arra, hogy azt vallja, amit akarok. A másik tanú volt Vidra Gergely. Ki ez a Vidra Gergely? Ez a Vidra Gergely a Dávid zsidó szolgálatában állott, és ezt a Vidra Gergelyt maga Tamás gróf úr kapta rajta, amint másodmagával idelopózkodott a börtönhöz, hogy segítségükre legyen a nagy bűnükért bajba jutott zsidóknak. Ezt a Vidra Gergelyt annyira elvakította a zsidó pénz, és annyira megrontotta a zsidó szellem, hogy semmi bűnbánatot nem mutatott, őszinte vallomást nem tett, és még azt sem akarta megfogadni, hogy vétkes segítő kísérleteit ezentúl abba fogja hagyni. Társa, Lindwurm Tóbiás, Mihály zsidó legénye azonban a komoly megintésre magába szállott, és a következőket vallotta; először: a zsidók azt ígérték neki, hogy ha segítségükre lesz, műhelyt vásárolnak neki, és azonkívül fizetnek neki ötven magyar forintot; másodszor: a zsidók arra kérték, keressen más legényeket is, akik segítenének nekik, ha ők jól megfizetnék a segítséget; harmadszor: a zsidók arra kérték őt, hogy vagy ő, vagy valamelyik segítőtársa csempésszen be ráspolyokat a börtönbe, hogy a zsidók az ablakrács elreszelése után megszökhessenek; negyedszer: a zsidók arra kérték őt, hogy ha ezt elvégezte, haladéktalanul induljon Bécsbe, menjen el a bécsi zsidók elöljárójához, és kérjen tőle segítséget a bajba jutott bazini zsidók számára. Ezt vallotta a tetten ért, de bűnbánó Lindwurm Tóbiás magának Tamás gróf őnagyságának.

A bírói asztal körül ülő polgárok megdöbbenve csóválták a fejüket, és végül óvatosan kérdő pillantásokkal fordultak Tamás grófhoz. Tamás gróf egy intéssel megerősítette Gregorovius mester közléseit.

– Ezek után pedig – szólt Gregorovius mester – énnekem csak néhány kérdésem van. Kérdezem: hova vezetnének mármost a tanúkihallgatások? Kérdezem: miért akartak a zsidók megszökni a börtönből, ha ártatlanoknak érezték magukat? Kérdezem: miért kértek a zsidók segítséget a bécsi zsidóktól, ha nem bűnösek? A feleletet adja meg ezekre a kérdésekre a bíróság lelkiismerete.

Csend volt. A bíróság tagjai elkomolyodva néztek maguk elé. Érezték azt a nagy felelősséget, amely a szíve megkeményítésére kötelezi a bírót. A bazini plébánosnak hevesen dobogott a szíve az izgalomtól, de összeszedte magát, és megszólalt:

– Nekünk keresztényi irgalmat és szeretetet kell gyakorolnunk a legkonokabb bűnösökkel szemben is és…

Gregorovius mester hevesen dobbantott a lábával.

– Én azonban – kiáltotta felindultan – irgalmat kérek a meggyilkolt szegény áldozat számára. Én szeretetet kérek, nem a kereszténység ellenségei, hanem a kereszténység számára. És bizony mondom, nem az ellenségei döntik bajba, viszik veszedelembe, ragadják hitszakadásba a kereszténységet, hanem a lanyha keresztények, akik, Szent Pállal szólva, nem akarják megharcolni a hitnek szép harcát, akiknél, Szent Pállal szólva, megvan a kegyességnek látszata, de akik megtagadják annak erejét.

A bazini plébánosnak kiütött a homlokán a veríték. Ott állott vele szemben Tamás gróf, és ő tudta, hogy Tamás gróf lanyha lelkipásztornak tartja őt, akinek a hanyagsága és gyengesége tette, hogy a lutheránus pestis már-már elharapódzott a nyájában. Végigsimította verejtékező homlokát, és bizonytalan tekintettel odafordult Tamás gróf felé. Amikor a Tamás gróf sötét pillantású szemébe belenézett, még egyszer összeszedte magát.

– A kínvallatás – mondta – nagy megpróbáltatás a nyomorult emberi testnek. A bűnös és az ártatlan egyformán szabadulni akar tőle.

– Úgy értsük ezt, főtisztelendő úr – kérdezte Gregorovius mester élesen –, hogy Isten megengedhetné, hogy ártatlanokat ítéljünk el?

A bazini plébános lesütötte a szemét, és nem felelt. Gregorovius mester várt egy ideig. Aztán ég felé fordította a szemét.

– Ha ártatlanok – mondta ünnepiesen –, Isten erőt fog nekik adni, hogy elviseljék.

Senki sem szólt. Pongrác András megkérdezte, van-e valakinek ellenvetése. Senkinek nem volt ellenvetése, és Pongrác András a bíróság egyértelemmel hozott határozataként kimondotta, hogy a zsidókat az igazság kiderítése végett kínzó vallatás alá fogják venni.

A porkoláb kinyitotta a pántos ajtót, és bekiáltott, hogy Dávid jöjjön a bíróság elé. Ő egyedül. Dávid meglepetve állott fel a földről, ahol Eszter mellett ült, és habozó reménységgel és ideges nyugtalansággal indult kifelé. Mi történt? Mégis értesítenék a püspököt? Vagy a püspök üzent volna? Vagy ő maga jött volna el végre? Amikor a bíróság elé lépett, rögtön látta, hogy a nyugtalanságának volt igaza és nem a reménységének. A Tamás gróf széke üres volt; és hiányzott a bazini plébános is, aki mikor délben hazament, betegnek érezte magát, és ágyba feküdt. A bíróság tagjai egyébként teljes számmal itt voltak. Dávid végignézett rajtuk, és úgy érezte, hogy kőarcok merednek rá. A szíve fájdalmas nagyot dobbant, és az arca lassan elfehéredett.

– Utoljára szólítalak fel, Dávid zsidó – szólt Pongrác András –, hogy töredelmes vallomással enyhítsd a bűnöd súlyát.

Dávid még egyszer körülnézett a bírái között. Kőarcok.

– Én pedig újra felszólítalak benneteket – mondta szédülve a gondolatai száguldásától –, értesítsétek a győri püspököt, hogy meg akarok keresztelkedni.

A kőarcok megmozdultak. Ezt még mindig nem tudták nyugodtan hallgatni.

– A megtérésed szándékának őszinteségét mutasd meg azzal – szólt hirtelen Gregorovius mester –, hogy töredelmes vallomást teszel.

– Értesítsétek a győri püspököt, hogy meg akarok keresztelkedni.

– A vallató szobába vele – kiáltotta Gregorovius mester.

– Hogy merészelitek? – csattant fel Dávid. – A fejeteket ütteti le a győri püspök. Üzenjetek a győri püspöknek, hogy meg akarok keresztelkedni.

– Darabontok! – kiáltotta Gregorovius mester.

A darabontok körülvették Dávidot. Dávid kitépte az egyiknek a kezéből az alabárdot, egy másikat fejbe ütött vele, de a darabontok azután leteperték, megkötözték, és vitték le a vallató szobába. Gregorovius mester a bíróság néhány tagjával utána ment. A vallató szobában ott volt már a selmecbányai hóhér két legénnyel, akik vállalkoztak rá, hogy segíteni fognak neki. Átvették Dávidot, és rákötözték egy alacsony padra. Gregorovius mester megintette Dávidot, hogy valljon. Dávid, aki még mindig nem adta meg magát, hanem tajtékozva vergődött a kötelek között, amelyekkel lekötötték, felelet helyett az arcába köpött. Gregorovius mester intett a selmecbányai hóhérnak, hogy fogjon munkához, egy nagyszombati esküdt azonban megindultságtól remegő hangon ismét a lelkére beszélt Dávidnak, adja fel ezt a megátalkodott makacsságot, ne kényszerítse őket arra, hogy az igazság kiderítése végett szívük ellenére kemény eszközöket alkalmazzanak.

– Te ájtatos barom – mondta Dávid fuldokolva. – Én ártatlan vagyok.

A nagyszombati esküdt szomorúan lépett hátra néhányat, és a selmecbányai hóhér munkához látott. Dávidot hátrakötözött kezénél fogva felhúzták egy csigára; a két lába is össze volt kötözve, és a két lábát egy másik csigán át lefelé húzták. Egy modori esküdt megintette Dávidot, hogy valljon.

– A győri püspök majd eljön… és majd kiszabadít – mondotta Dávid hörögve –, akkor szíjat hasítok a hátatokból… piszkos bugrisok.

Gregorovius mester megmozdult.

– Valld be! – mondta.

– Neked pedig… kopasz, vén szamár – lihegte Dávid –, lehúzom a fejedtől a bokádig… az egész tetves bőrödet.

A bíróság tagjai nyugtalanul mozgolódtak. Gregorovius mester intett, és a selmecbányai hóhér csendesen csavart egyet a csigákon. Dávid halkan nyögött. A selmecbányai hóhér tovább dolgozott. Dávid ajkán ekkor a dühnek és a fájdalomnak egy hosszú, kínban vonagló, rettenetes dühű ordítása tört ki. Az irtózatos ordítás áttört a falak vastag kőkockáin; kijutott az utcára, és az utcán ijedten álltak meg, akik hallották; átfúródott a pincéig; a pincében elsápadtak tőle a feszült aggodalomban várakozó zsidók, Eszter pedig levetette magát a földre, és őrjöngve szorította a kezét a fülére, hogy ne hallja.

Dávid elájult. A selmecbányai hóhér gondosan és hozzáértőén locsolta vízzel, amíg magához tért. Ekkor újra felszólították, hogy adja fel megátalkodott makacsságát, és vallja be a bűnét. Dávid most nem káromkodott, és nem szitkozódott többé. Zavarodott, sötét tekintettel nézett körül, mintha keresett volna valamit, aztán komoran megrázta a fejét.

– Ártatlan vagyok – mondta.

A selmecbányai hóhér erre a hüvelyszorítót vette elő, és most ropogott a csont, szakadt a hús és kibuggyant a vér. Dávid lihegve vergődött a kötelek között, amelyekkel lekötötték; azután újra kitört az ajkán a fájdalomnak kínban vonagló, lázadó, hosszú üvöltése, és elájult. Mikor magához tért, a nagyszombati esküdt könnyes szemmel könyörgött neki, adja fel végre ezt az átkos makacsságot, és tegyen vallomást. Dávid zavaros, sötét szemmel nézett rá, és nem felelt. Így a selmecbányai hóhérnak újra munkához kellett látnia. A délután haladt előre, kint bágyadtan sütött már a nap; és érezni lehetett, hogy nemsokára jön az alkonyat. Dávidot megint egy ájulásból locsolták fel, és a selmecbányai hóhér úgy vélte, hogy ma már hiábavaló dolog vele foglalkozni, mert vagy mindjárt elájul, vagy bele talál halni. Gregorovius mester vörösre pirult arccal vizsgálta az eszméletre térő Dávidot, aztán föléje hajolt. A Dávid szemén, a bús megvetésen és a kínzott gőgön, amely az ajka körül volt, látta, hogy most sem vall. Odafordult a bíróság tagjaihoz, akik zavartan álldogáltak körülötte:

– A sátán ad neki ilyen erőt – de mi majd legyőzzük a sátánt is.

Megparancsolta, hogy vigyék vissza Dávidot a börtönbe, és hozzák ki helyette Jakabot. A darabontok talpra állították Dávidot. Dávid megpróbált járni, de nem tudott. A darabontok erre elvitték a börtön ajtajáig. A pántos ajtó kinyílott. A zsidók mind ott álltak mögötte, és sápadt arccal és égő szemmel várták, mit hoz az ajtó megnyílása. A darabontok megpróbálták Dávidot talpra állítani. Dávid összeesett volna, de ekkor már mellette volt József, aki támogatta, és egy felzokogással térdre hullott előtte és a térdét átkarolta Eszter. Mihály odalépett, hogy segítsen, de Dávid egy mozdulattal elhárította.

Beesett, vérvizes szemmel lassan körülnézett; könnyes szemek néztek vissza rá. Felemelte Esztert, és Eszterre és Józsefre támaszkodva lassan elindult. Végigment mind a két pincenyíláson, a legszélső zugig, amelybe elvonultak volt. József le akarta fektetni, ő azonban megállott, arccal a falnak, mintha még tovább akart volna menni. A szája mellett a kínnak és a gőgnek két mély vonása húzódott lefelé, szenvedő szemét félig lehunyta, de két véres kezét hirtelen felemelte, mintha a kőkockákkal akarna harcra kelni, és a száján egy lángoló kiáltás tört ki:

– Halljad Izrael, az Örökkévaló, a mi Istenünk: egy.

A kiáltás felvillant a boltívekre, és betöltötte izzó harsanásával az egész pincét. A zsidók megremegtek tőle, és azután keserves sírásra fakadtak. Dávid leroskadt a földre, Eszter zokogva térdelt melléje, és dideregve kereste a sebeit, hogy bekötözze őket.

Jakabot felvitték a bíróság elé. Hosszú, sovány teste meggörnyedten reszketett a félelemtől.

– Te vagy az a hírhedt, lelketlen uzsorás – szólította meg Gregorovius mester.

– Szegény ember vagyok – felelte Jakab vacogó foggal.

– Tönkreteszed a tudatlan, jámbor népet a gaz uzsoráskodással. Petneházyék egy jobbágya már tizenkét forintot és egy tehenet fizetett neked egy forintért, amit kölcsönadtál neki.

– Nagyuraim – mondta Jakab reszketve –, énnekem nincs pénzem. Zaleszky uram megmondhatja, hogy tőle kapom azt a pénzt, amit kölcsönbe kiadok, és neki szolgáltatom be a kamatok háromnegyed részét.

Könyörögve fordult a bíróságnak egyik bazini tagja – Zaleszky Szaniszló – felé. A hosszú, ősz szakállát méltósággal hordó Zaleszky elvörösödött, és haragosan kiáltott rá Jakabra:

– De én csak azt engedtem meg neked, szemtelen zsidó, hogy törvényes kamatot számíts.

– Hiszen csak azt számítottam. Akárki kiszámíthatja.

Pongrác András ránézett Gregorovius mesterre, és egy csendes pillantással jelezte neki, hogy ennél a tárgynál nem lesz helyes tovább időzni.

– Bűnbe viszitek ti a legjámborabb keresztényt – mondta Gregorovius mester.

Azután felemelte a hangját.

– Mondd el most nekünk, Jakab zsidó, teljes őszinteséggel, mit tudsz arról a rettentő bűnről, amelyet a bazini zsidók elkövettek.

– Magiszter uram – szólt Jakab reszketve –, hiszen én nem is voltam itthon pénteken. A péntek este Szereden ért, csak szombaton reggel jöttem haza.

– Épp azért kérdezünk téged. Te a kegyetlen gyilkosságban nem vehettél részt. Teneked nincs annyi okod a konok tagadásra; és különösen akkor, ha töredelmes vallomást teszel, kegyelmesebb megítélésre is számíthatsz. – Mondd el: miért és hogyan ölték meg a bazini zsidók a kis Meylinger Jánost.

– Nem voltam itthon, nagyuraim.

– Azt mondd el, amit tudsz róla.

– Nem tudok semmit – felelte Jakab reszketve.

– Darabontok! Le a vallató szobába vele.

Jakab sírva erősítette, hogy nem tud semmit, ájuldozva botorkált előre a darabontok markai között, és könyörögve fordult vissza időről időre a bíróság tagjai felé, akik a darabontok mögött jöttek lefelé a lépcsőn.

– Mondd el töredelmesen, amit tudsz – szólt Gregorovius mester.

– Nem tudok semmit, higgyék el, kegyelmes nagyurak, esküszöm az élő Istenre, nem tudok semmit.

A selmecbányai hóhér átvette Jakabot. Jakab kétségbeesve sírt, és amikor a selmecbányai hóhér munkához látott, jajveszékelve könyörgött kíméletért és irgalomért. A selmecbányai hóhér szorgalmasan dolgozott. Kint alkonyodni kezdett. Jakab könyörgött.

– Holnapig itt fogsz lógni – kiáltotta Gregorovius mester magánkívül –, ha nem teszel vallomást. – Vaszili! Csavarj egyet azon a csigán.

Ekkor Jakab nem bírta tovább. Úgy érezte, hogy az ő ártatlansága még különb ártatlanság, mint a többieké, és hogy neki nemcsak a többiekért, hanem a többiek miatt is kell szenvednie. A Dávid ellen való régi gyűlöletéből még most is parázslott valami a lelkében, és miközben a kínzás gyötrelmeit szenvedte gyenge teste, a lelkén átsajgott annak a gondolatnak az égése, hogy ezt a szenvedést is Dávidnak köszönheti. Ha vallomást tenne, ő megmenthetné az életét. Hogy Dáviddal mi történik, az neki mindegy. A többiekre nézve megnyugtatta magát azzal, hogy valami módon majd megmenekülnek ők is. De mindezek a gondolatok csak kusza felvillanások voltak, az egész lelkét szomjasan és epedve egy gondolat és egy vágy töltötte el: megszabadulni ettől a kínzástól, akárhogyan és akármilyen áron.

A jajveszékelése elhallgatott.

– Akarsz töredelmes vallomást tenni? – kiáltott rá Gregorovius mester.

– Akarok.

Levették a kötélről, és lefektették egy padra. Gregorovius mester lehívatta a bíróságnak a felső teremben maradt tagjait is, hogy időt ne veszítsenek.

– Mikor hallottál először a gyilkosságról?

Jakab fáradtan forgatta a fejét jobbra és balra. Mikor hallott először a gyilkosságról? Itt hallott róla először a börtönben. Belenézett azokba az arcokba, amelyek föléje hajoltak. Keseregve forgatta a fejét újra jobbra és balra, és a bíróság tagjai mögött megpillantotta a selmecbányai hóhért.

– Kegyelmes uraim – mondta sírva –, könyörüljenek…

– Mikor hallottál először a gyilkosságról? – szakította félbe Gregorovius mester. – Megint lógni akarsz? – Akkor beszélj. Mikor hallottál először a gyilkosságról?

– Szombaton délelőtt – felelte Jakab.

– Hol? A zsinagógában?

– Ott.

– Mit mondtak a többiek? Féltek?

– Nagyon féltek.

– Akkor miért követték el a gyilkosságot?

Jakab remegve habozott egy kicsit.

– Ki követelte, hogy a gyilkosság megtörténjék? – kérdezte Gregorovius mester.

– Dávid – felelte Jakab.

– Ő hozta a parancsot?

– Ő.

– Honnan?

– Trientből.

– Ki csalogatta a kis Meylinger gyereket?

– Dávid.

– Kik vettek részt a kegyetlen ölésben?

– Csak Dávid.

– Menteni akarod a többieket? – Vaszili! – Kik vettek részt az ölésben?

– Nem tudom, magiszter úr. Higgye el. Én nem voltam ott.

– Mi történt a vérrel?

– Nem tudom.

– Vaszili, láss munkához!

Jakab reszketve kapaszkodott a padba, amelyen feküdt.

– A vért… elvitték.

– Hová?

– Pozsony felé… nem tudok mást… hiszen én nem voltam ott.

– Kicsoda?

– Valamelyik gyerek.

– Melyik? Dániel? Benjámin?

– Azt hiszem, Dániel.

– Te mit mondtál, amikor ezt a zsinagógában hallottad?

– Én azt mondtam, hogy én ártatlan vagyok, Dávid viselje a következményeit annak, amit elkövetett.

– Te is kaptál a vérből?

– Én… nem… én… én…

Gregorovius mester egy mozdulatot tett a hóhér felé.

– Én… én későn jöttem – mondta gyorsan Jakab.

– De azt tudod, hogy a többiek mind kaptak belőle?

– I… gen.

Gregorovius mester kiegyenesedett. Kint leszállt az alkonyat; bent meggyújtottak egy mécsest Gregorovius mester megrendült, kérdő arccal fordult a pad körül álló bírákhoz, mintha azt akarná mondani, hogy bármilyen szomorú, ugye, mindenkinek látnia kell, hogy a zsidók a rettentő gyilkosságot csakugyan elkövették. A többiek szomorú fejcsóválásokkal vagy komoly bólintásokkal feleltek.

– Mára elég volt – szólt Gregorovius mester. – És most már a sátán nyakán van a lábunk.

A bíróság tagjai azután elmentek, és a városi darabontok Jakabot visszalökdöstek a börtönbe.

A pántos ajtó kinyílott, és bevánszorgott rajta Jakab. A zsidók rögtön látták az arcán, hogy mi történt. Néhányan szótlanul lehajtották a fejüket. Ruben azonban dühtől rázottan lépett elébe, és ráemelte a kezét. Mihály megfogta a felemelt kezet.

– Hagyd! – mondta. Jakab feljajdult

– Nem bírtam – mondta –, nem bírtam.

Senki se felelt. Jakab a felesége segítségével lefeküdt, a többiek némán álltak egy ideig, azután lassan elszéledtek. Most senkinek se volt mondanivalója a többiek számára. Mindenki számára rettentően világos volt, mit jelent a Jakab gyengesége és a vallomása. Kezdettől fogva érezték, és később egyre tisztábban látták, hogy ha kívülről nem kapnak segítséget, egyetlenegy menekülésük lehet – talán –, ha mindnyájan állhatatosak maradnak a kínpadon is, ha közülük egyetlenegy se vallja bűnösnek magát azért, hogy a kínzó vallatástól megszabaduljon. Ez a bágyadt reménység most megszűnt. Egyenként leültek a földre, mint a gyászolók, és imádkozni kezdtek. Az életük úgyis imádkozó élet volt. Reggel és este mindennap a templomba mentek, az életüknek nem volt olyan kis vagy nagy eseménye, amelyet ima ne kísért volna. De a megszokás imái helyett most fájdalmasan hánykolódó, forrólázas imák fordultak az Örökkévaló felé. Volt, aki csendben megszaggatta a ruháját, és halotti imákat mondott; volt, aki még háborgó könyörgésekkel tudta ostromolni az Urat. A gyerekek nemsokára elaludtak, az asszonyok halk sírása elfáradt, de a férfiak a félhomályban tovább mormolták élettel és halállal küszködő, az Úrral viaskodó imáikat. Az estéből éjszaka lett; az imák halk mormolása lassan elhallgatott. A fáradt csendbe ekkor egy reszkető kiáltás harsant bele.

– Mit akar tőlünk az Úr? – kérdezte egy kétségbeesett felordítás.

Az alvók felriadtak, a gyerekek sírásra fakadtak, a férfiak közül néhányan talpra ugrottak.

– Mit akar tőlünk az Úr? – hangzott fel újra a síró panasz.

A férfiak elindultak a hang felé. A hang Ábrahámé volt. Ábrahám térdelve dőlt neki a falnak. Óriási öklével a kőkockákat verte, az ökléből kicsordult a vér, az egyik oldalon a felesége könyörgött neki, a másik oldalon Ráchel, a lánya kapaszkodott belé. Mihály szólt hozzá, azután Sámuel, de Ábrahám nem felelt nekik, és nem hallgatott rájuk; óriási melléből újra lihegőbben és egyre harsogóbban szakadt fel ez az egy kiáltás:

– Mit akar tőlünk az Úr?

A férfiak körülfogták, vigasztalták, Isten kiszámíthatatlan rendeléséről beszéltek neki, azután le akarták fektetni, de Ábrahám lerázta őket magáról. Csak amikor a lánya felállott, és könnyes arcát odatette az övéhez, akkor hanyatlott le véres ökle. Engedte, hogy elvonják a faltól, lefeküdt, és most már csak csendesen, kétségbeesetten felsóhajtva kérdezte még egyszer:

– Mit akar tőlünk az Úr?

A két pincenyílásban újra csend lett. József, aki suttogva beszélgetett volt Zakariással, felülve fülelt az Ábrahám utolsó, sóhajtó szavára, aztán ledőlt a könyökére, és csendes melankóliával mondta:

– Izrael örök és örökké meddő kérdése.

Zakariás sokáig hallgatott, azután halkan mondta:

– Te is meg akartál keresztelkedni, József?

– Meg.

– Miért?

– Mert azt szeretném, ha mindenki megértené, hogy a vallások csak fogyatékos jelképei egy örökkévaló ideának, és hogy a jelentőségük túlbecsülése hátráltatja az emberi nem haladását és tökéletesedését.

– Hm! És mi vezesse az emberi nemet a haladás és tökéletesedés útján?

József habozott egy kicsit, aztán csendesen felelte:

– A filozófia.

– Hm… hallottam, hogy te egy új filozófiai rendszer kidolgozásával foglalkoztál.

József zavarodottan tekintett Zakariásra.

– Igen – felelte –, én tudom, hogy az ismereteim nagyon hiányosak. De ha Dávid Győrbe költözködött volna, én elmentem volna Olaszországba, és egy-két év alatt elkészültem volna talán a munka egy részével.

– És mi volt a terved alapgondolata?

József álmodozva nézett maga elé.

– Nehéz így megmondani, bár voltak szerencsés napjaim, amikor kristálytisztaságúnak és ragyogó fehérségűnek láttam az egészet. – Néhány egyszerű sarktételt akartam lerakni, mint egy nagy templomnak a talapzatát, és erre a néhány megmozdíthatatlan és kétségbevonhatatlan tételre ráépíteni az egész logikai épületet. Aki az alaptételt elismeri – pedig az alaptételek kétségbevonhatatlan igazságok –, kénytelen elismerni a következtetéseket is: az épület lassú és szép emelkedését a magasságba, az égbe, az Istenig. Meg akartam szerkeszteni az egész mindenség logikai értelmezését olyan módon, hogy… úgy mintha… ha veszem például Euklidész első tételét…

– More geometrico – szólt közbe Zakariás.

– Igen – felelte József örömmel. – így levezetni az etika törvényeit is néhány alaptételből, és megértetni az emberekkel, hogy igazi örömet csak erkölcsös cselekedetek adhatnak.

– Szóval az egészet az emberi nem haladására és tökéletesedésére? Nem a magad örömére?

– A magam örömére annyiban, hogy a munka fáradságát magamra vennem erkölcsös cselekedet lenne.

– De hát hiszed te azt – fakadt ki Zakariás –, hogy az emberi nem haladhat és tökéletesedhetik?

– Igen – felelte meghökkenten József.

– Látod: ez Izrael örök kérdése, örök tévedése és örök csalódása. Írva van: nem változtathatod meg a párduc bőrét, és nem változtathatod meg az ember lelkét. És mégis: Izrael legnyomorultabb fiában, az ilyen Jakabnak a koldusszegény lelkében is ott pislákol valami kimondhatatlan várakozásnak az ünnepi gyertyácskája. Valami új földet és új eget vár. Hússzíveket a kőszívek helyett. –Te azt mondod, hogy a Dávid forró lángokban fellobogó lelke más, mint a tied. Nem más. Ugyanaz. Haladás és tökéletesedés? – Te, aki húst nem ettél, mert élő állat húsa volt, és aki – Judittól hallom – a szobába tévedt éjszakai bogarat gondosan kivitted a szabad éjszakába, nemsokára mehetsz a máglyára, mert ítéletbe hozzák rólad, hogy embervért ittál. Ha ott állasz majd a máglyán, és elébed lép valaki, és azt kérdezi, mit tökéletesedett és mit haladt az emberi nem ezer év óta és kétezer év óta: mit felelsz neki?

– Ezek – mondotta habozva József –, ezek visszaesések.

– De nem visszaesések. Törvényszerűségek. Tudod, mi ez? Az örök boszorkányper, csak mindig más a neve. Tudod, milyenek a boszorkányperek? A vádlott mindent állíthat, és mindent bizonyíthat, csak egyetlenegy dolgot nem: hogy boszorkányok nincsenek. Ezért azután hiába is való minden állítása és minden bizonyítása, mert minden ellene fordul. Az emberi nem története: boszorkányperek sorozata. És ha az egyik boszorkányhit elmúlt, csinál az ember magának másikat. Amíg Izraelnek országa volt, addig ott is voltak boszorkányperek. Ha országa lenne, lennének. A próféták nem tudták Izraelt megváltoztatni, mert hiszen lehetetlent akartak. De amióta Izrael elszéledt a világon: átvette és magával hurcolja a prófétáknak ezt a rettenetes örökségét, akarja a lehetetlent, meg akarja változtatni a világot. Ahelyett, hogy megpihenne, lerakná magáról vélt küldetésének irtózatos terhét, és lenne olyan, mint a többi népek, ahelyett meg akarja változtatni a földet, és ostromolja az eget, és amikor a föld nem változik meg, az ég hallgat, de közben őt máglyára küldik, akkor gyötrődve veri az öklével a kősziklát, és azt kérdezi csodálkozva és őrjöngve: mit akar tőlünk az Úr? Az Úr kérdezhetné több joggal: mit akartok tőlem, örök békétlenek, akik a teremtés örök rendjét akarjátok megváltoztatni? – Te ne feleld azt nekem, hogy ki akartál menni a zsidóságból, és ott akarod hagyni a kiválasztottság szép babonáját és végzetes tévedését. Mert mit ér a kimeneteled, ha magaddal akarod vinni a tévedésnek és babonának a lényegét: azt, hogy az embert meg lehet változtatni? Az embert szeretni lehet, de tökéletesebbé tenni nem. Megjavítani az életet nem, csak csendesen élvezni, ami örömet tud adni. Ah, ez kellene. Ez kellene. De ez az, amire Izraelt nem tudja, nem tudja, nem tudja ezer máglya se megtanítani.

József töprengve bámult a sötétségbe. Zakariás fáradtan hallgatott. Csendes éjszaka lett. Dávid néha felnyögött. Eszter rögtön felébredt, és aggódva hajolt fölébe, azután látta, hogy csak álmában nyög, megtörölgette a homlokát, és újra lefeküdt a földre.

Másnap – kedden – a rendes időben összeült a bíróság, és megkezdte Izsák vallatását. Izsák alacsony, zömök ember volt, szorgalmas, egyszerű elméjű dolgozó, aki még mindig nem tudta felfogni azt a szerencsétlenséget, amely rájuk szakadt, és aki úgyszólván elálmélkodva kínlódott a selmecbányai hóhér keze között. Egy óra múlva megadta magát, és mindent bevallott, amit kívántak tőle. Utána Simon következett. Az öreg kardkovács hosszú ideig némán viaskodott a kínpaddal, azután nem bírta tovább, csendes rezignációval vallott be és erősített meg mindent, amit kívántak tőle. Végül azonban Gregorovius mester azt kérdezte tőle, ő küldte-e el Dánielt a vérrel Pozsony felé. Erre felriadt. Dániel az ő fia volt, tizennégy éves fiú, a legkisebbik, aki itthon volt nála, mialatt felnőtt fiai elszéledtek az országban és a világban. Abban reménykedett, hogy ha neki meg kell is halnia, a fia megmenekülhet. Gregorovius mester kérdésére felkapta a fejét, és felemelte a hangját.

– Nem – mondta kiáltva –, Dánielnek semmi dolga sem volt az egésszel. Neki semmi köze sem volt az egészhez.

– Úgy? – szólt Gregorovius mester. – Vissza a vallató szobába.

– Menjünk! – mondta Simon összeszorított foggal. Sajgó tagokkal megfordult, és dacosan indult kifelé. És ha darabokra tépik, ki fognak-e belőle tépni egyetlen szót is a fia terhére? Gregorovius mester elgondolkozva nézett Simon után, és megszólalt:

– Megállj! Darabontok, vigyétek vissza a börtönbe.

Simon visszament a börtönbe. Lent sietve maga köré gyűjtötte a férfiakat, és arra beszélte őket rá, hogy ha a kínzást nem bírják, és vallanak, valljanak mindent, csak olyant ne, ami a gyerekeket és az asszonyokat terhelné. A pántos ajtó ekkor újra felnyílott, és a porkoláb bekiáltott rajta, hogy Dániel jöjjön a bíróság elé. A Simon sápadt, öreg arca ekkor hamuszínű lett. Dániel indulni akart, de az anyja zokogva kapaszkodott beléje. A porkoláb türelmetlenkedett. Simon ekkor odavánszorgott a fiához. Remegve magához szorította. A feje lassan lecsuklott, hogy megkeresse a fia fülét, aztán a fia fülébe suttogta:

– Vallj mindent, amit akarnak. Ne kínoztasd magad.

Dániel sápadtan állott a bíróság előtt. Gregorovius mester elmondta neki, hogy a megátalkodott bűnös kínzó vallatás alá kerül; elmondotta, milyen rettenetes, de megérdemelt gyötrelem a kínzó vallatás gyötrelme, és végül azt a reményét fejezte ki, hogy Dániel, fiatal gyerek lévén, nem lehet olyan megátalkodott bűnös, hogy mindent itt a bíróság előtt rögtön be ne vallana, és hogy a bíróságot rákényszerítené arra, hogy a kínzó vallatás jogos eszközét vele szemben is alkalmazza. Dániel reszketett. Hallotta volt a Dávid kínordítását; látta azokat, akik a kínzó vallatásból visszatértek; mindent bevallott tehát, amit kívántak tőle. Megerősítette, hogy rábíztak egy edényt, amelyben a kis Meylinger János vére volt; megerősítette, hogy az edény ezüstedény volt, és héber betűk voltak rajta, és vallotta, hogy az edényt ő elvitte Pozsony felé, ahol az országúton már várt rá egy pozsonyi zsidó.

– Hogy hívják azt a pozsonyi zsidót? – kérdezte Gregorovius mester.

Dániel zavarodottan nézett Gregorovius mesterre, és nem felelt.

– Felelj őszintén, ha nem akarsz a vallató szobába kerülni – mondta Gregorovius mester. – Hogy hívták azt a pozsonyi zsidót?

– Mózesnek – felelte habozva Dániel.

Gregorovius mester a bíróság pozsonyi tagjaihoz fordult, és megkérdezte, hogy van-e Pozsonyban egy Mózes nevű zsidó. A pozsonyi polgárok erősítették, hogy van.

– Íme! – szólt Gregorovius mester diadalmasan. – A vért azonban hiába keresnők már Pozsonyban. Szétosztották azt már a rabbinusok az egész zsidóságba.

Dánielt ezzel elbocsátották.

Délután Sámuel vallatására került a sor. Az öreg Sámuel imádkozva vergődött egy ideig a kínpadon, azután bevallott mindent. Utána Ábrahámot hívatta a bíróság. Az Ábrahám éjszakai lázongó kétségbeesése ekkorra elmúlt. Fanyar és dühös jókedvvel lépett a bíróság elé, és minden kérdésre mérges derültséggel felelt. Gregorovius mester felszólította, vallja be, hogy része volt a kegyetlen gyilkosságban.

– Bevallom – mondta Ábrahám a széles fogait mutogatva. – Magam ittam ki az egész vért.

– Ne hazudj. Ez nem igaz.

– Igaz ez. Minden szombaton gyerekvért ittam, attól lettem ilyen erős.

Gregorovius mester intette és szidta, Ábrahám azonban hajthatatlan maradt, dühös mosolygással mondta, hogy gyerekcombokat szokott ebédelni, és vigyorogva jelentette ki, hogy egyszer megevett egy pozsonyi tanácsurat. A városbíró elrendelte, hogy vigyék le a vallató szobába, a darabontoknak azonban hosszú küzdelmet kellett vívniok vele, amíg meg tudták kötözni. Amikor lent volt a vallató szobában, és a selmecbányai hóhér munkához látott, Gregorovius mester felszólította, hogy tegyen komoly és bűnbánó vallomást.

– Mindent bevallok! – kiáltotta erre Ábrahám. – Bevallom, hogy ott volt a magiszter is. – Ő tanított ki rá, hogy öljük meg a gyereket. Ő segített a megölésében.

– Segített nektek a sátán – mondta Gregorovius mester felindultan.

– Az is ott volt – kiáltotta Ábrahám. – Két szarva volt, lópatája volt, karonfogva jött Gregorovius mesterrel.

– Hallgass, istentelen zsidó! – kiáltotta Gregorovius mester. – Csavard, Vaszili!

– A magiszter tette az első vágást – ordította Ábrahám. – A magiszter itta az első kortyot! A magiszter lett részeg a vértől! A magiszter táncolt egy boszorkánnyal.

A bíróság tagjai meghökkenve hallgatták Ábrahámot, Gregorovius mester pedig megparancsolta, hogy tömjék be a száját. Ábrahám Gregorovius mester felé forgatta a szemét, és hörgő hangokat küldött még feléje egy ideig. Azután elhallgatott, és végül megadta magát, és összezúzottan vallott úgy, ahogyan kívánták tőle.

Ábrahám visszavánszorgott a börtönbe. Túl volt mindenen: keserű jókedven, dühös csúfolódáson és fájdalmas megadáson. Egyetlen vágya volt: pihenni. De amikor a pántos ajtó felnyílt előtte, és elébe rohant a felesége és a lánya, akkor, mint a hirtelen vihar, úgy támadt fel benne egy őrjöngő kétségbeesés. A tizenkét éves Ráchel egyetlen gyerekük volt; nyolcévi házasság után született, és Ábrahám Isten kegyelmes ajándékaként mámoros odaadásba vesző lélekkel imádta. Ő maga mindent könnyen vett volna, és megpróbáltatásba és halálba néhány kesernyés tréfával belenyugodott volna, de a lányának a féltése úgy rázta a lelkét, mint a hidegrázás. Az elmúlt éjjel is a lányára gondolt, amikor véresre verte az öklét a fal kőkockáin, és csak amikor a kínpad kínjai elhatalmasodtak rajta, akkor feledkezett meg róla és mindenről, mert nem maradt más gondolata, csak az, hogy elviselhetetlen gyötrelmeinek legyen már végük. Most megrohanta a lelkifurdalás. Ráborult a lányára, és jajgatva és ordítva vádolta magát hitványsággal, gyengeséggel, gyávasággal; nyomorultak nyomorultjának jajveszékelte magát, akinek hiába adott az Isten háromembernyi erőt, de nincs benne egy gyereknyi lélek se, mert nem tudott állhatatosan tűrni egy kis fájdalmat, hanem hazug vallomással szennyezte be magát, hogy megszabaduljon a kínoktól, és a hazug vallomásával veszedelembe döntött másokat.

– Téged, Ráchel; szememnek fénye; lelkemnek lelke; akiért le kellett volna darabokban húzatni a bőrt magamról. A szememet vágnám ki érted. És meg tudtam feledkezni rólad. Tapossatok rám! Köpjetek ki előttem! Ráchel! Ráchel! Úristen, Úristen, mit tettem! Mit vétettem én ellened, hogy ezt kellett tennem? Rachel, Rachel!

A tizenkét éves Rachel zokogva vigasztalta. Köréjük gyűltek a többi asszonyok és a többi gyerekek is. A zokogás átharapózott rájuk is, és keserves jajveszékeléssé kezdett lenni. Sámuel és Mihály ekkor megszólaltak. Az asszonyokra és a gyerekekre ráparancsoltak, hogy hallgassanak, és vigasztalni kezdték Ábrahámot. Azt mondták neki, hogy ne gyötörje magát szemrehányásokkal. A kínzást mások se tudják elviselni, de azért nem bűnösek. A test gyenge és erőtlen. Minden az Úr kiszámíthatatlan akaratából történik, és bele kell nyugodni az ő végzésébe. Eleázár felült, és néma figyelemmel hallgatta őket. Amióta börtönbe kerültek, a szavát alig lehetett hallani. Merev mozdulatlanságban ült, mintha a teste már megszűnt volna élni, és minden élete tűzzel égő lelkébe menekült volna; néha sötét és vergődő imákba süllyedt. Most felállott. Egy ideig szótlanul hallgatta, amint Sámuel és Mihály vigasztalta Ábrahámot. De az egész teste reszketett, és egyszerre kürtharsogású hangon megszólalt:

– Nem a test gyenge, és nem a test erőtlen. Nem a testetek gyengeségével követitek el a bűnt, hanem a lelketek erőtlenségével, bágyadtságával és hitványságával. Mi a test? Semmi. Pornak pora és hamunak hamuja. Mi a lélek? Minden. Benne van a világ, ha akarjátok, befogja a végtelenséget és az örökkévalóságot, ha tudjátok. De nem tudjátok, mert nincs meg bennetek, soha nem volt meg bennetek az akarat és a lángolás. Miért nem jött el még a megváltó király? Mert csak akkor jön el, ha a lelketek nagy hatalmával kényszeríteni fogjátok arra, hogy jöjjön. Mert a mindenség minden titkának a kulcsa benne van a lelketekben, de ti nem tudjátok megfogni a kulcsot és kinyitni a zárat. Korhadt fából van a lelketek, ahelyett, hogy láng volna. Piszkos, szürke jégből van a lelketek, ahelyett, hogy égne. Fordítsátok el a szemeteket végre emberektől és dolgoktól, az egész külső világtól, amely olyan, mint a tűnő árnyék a falon. Vonuljatok be a lelketekbe. Gyújtsátok fel a lelketeket, hogy az egész lélek olyanná legyen, mint egyetlen fehér lángolás. A lángoló lélek: minden. A lángoló lélek: úr a föld felett, és mestere mindennek, ami a földön túl van. A lángoló lélek: kényszeríteni tudja a mindenséget és a mindenség urát. Hetvenhét gyémántkapu zárja el az eget, de a lángoló léleknek egyetlen sóhajtása úgy üt át rajtuk süvítve, mint a nyíl a falevélen. Világok reszketnek meg a mennyek urának szemöldökétől, de a lángoló lélek kézen fogja, és engedelmességre kényszeríti őt, mint apa a gyermekét.

– Elég – kiáltotta Sámuel. – Elég!

– Hallgass! – mondta Mihály. – Egy szót se többet.

Az asszonyokkal és gyerekekkel együtt ők is szótlanul hallgatták eddig Eleázárt, de most bosszúsan közeledtek feléje.

– Gyújtsátok fel a lelketeket – kiáltotta Eleázár –, és röpítsétek át a vágyát a bezárt gyémántkapukon, és kényszerítsétek őt, aki kényszerítésre vár, hogy elküldje hozzátok a szabadító királyt…

– Elég – mondta újra Sámuel.

Mihály karonfogta Eleázárt, és megrázta; és úgy hajolt feléje, mintha rá akarna támadni.

– Hallgass – mondta neki –, vagy befogom a káromlással teli szádat.

– Menj, vonulj el, hallgass – szólt Sámuel. – Nyomorúságok nyomorúságába süllyedtünk, de nem süllyedünk olyan mélyre, hogy meghallgassuk, amint esztelen káromlásokkal sértegeted az Istent.

– Nem értitek a nagy titkot – lihegte Eleázár –, a mindenség arra vár, hogy a lelketek felgyulladjon, és fehéren égő akarata megmozdítsa a megmozdíthatatlant.

– Menj, bolond – szólt Sámuel –, ha nem akarod, hogy elhallgattassunk.

A többiekhez fordult.

– Ez a bolond – mondta – azt hiszi, hogy lenyelte a mindenséget minden titkával. De mi tudjuk, hogy a titkok Istennél vannak. Hogy bele kell nyugodnunk az ő akaratába. És hogy nem szabad tűrnünk még itt sem, hogy egy elvakult az ő szent nevét káromolja.

– Ti vagytok a bolondok – kiáltotta Eleázár. – Hiszen kényszerítésre vár, és ti, bolondok, nem kényszerítitek.

A férfiak egy része erre hevesen rátámadt Eleázárra, hogy hallgasson. Eleázár lázas dühvel felelgetett nekik. Végre megfogták, elvonszolták, és ellökdösték egy sarokba, és ott lehajították a földre. Eleázár haragosan viaskodott velük, lázasan szidta őket oktalanoknak, gyáváknak és bolondoknak, aztán a földre roskadtan elhallgatott, és sötét és vergődő imákba merült.

Az órák csendesen haladtak előre. A börtön kimerült nyugalmába ekkor egy zúgva morajló hang hallatszott be. A városháza előtt a meleg májusi estében összeverődött néhány ember, és beszélgetni kezdett a városi darabontokkal. Kérdezősködtek a zsidókról, néhányan vaskos tréfákat eregettek útnak, és a többiek harsányan nevettek a tréfákon. Aztán egyre több ember gyűlt össze a meleg éjszakában, senki sem tudta, hogy voltaképpen miért jött, és a tömeg kezdett felizgulni a saját hangjától.

A város eleinte nem sokat törődött volt a zsidók elfogatásával, az egészet inkább a grófok szórakozásának tekintették, és azt várták, hogy a zsidókat legfeljebb megkínozzák egy kicsit, megsarcolják egy kicsit, kikergetik a városból, aztán egy-két hónap múlva újra visszafogadják őket. Abban, hogy a zsidók csakugyan bűnösek, eleinte kevesen hittek. A város kicsi volt; a lakosai között sokan voltak a földmívelők, akikben nem parázslott állandóan és mindig felrobbanásra készen a céheknek a zsidók ellen való gyűlölete. Az a néhány ember azonban, aki gyűlölte a zsidókat, vagy aki rögtön elhitte róluk, hogy gyilkoltak, az első perctől fogva hangosan kiabált. Akik nem gyűlölték őket, vagy nem tartották őket bűnöseknek, vagy hallgattak, vagy néhány langyos szóval jelezték csak a meggyőződésüket. A kiabálók így egyre hangosabbak lettek, és egyre több ember csatlakozott hozzájuk. Hozzájuk csatlakozott a zsidók szomszédainak egy része; és amikor elterjedt a híre annak, hogy a grófok szét fogják osztani a zsidók vagyonát, ha a zsidókat elítéli a bíróság, a kiabálók száma újra megszaporodott. A bazini plébános beteg volt, és ágyban feküdt. Neuperger János a vállát vonogatta, és azt mondta, rá kell bízni a bíróságra, hogy igazságos ítéletet hozzon. Lindwurm Tóbiás egyik kocsmából a másikba vándorolt, nekibőszülten ivott, és elkeseredetten és sírva kiabálta, hogy a zsidók csak arra valók, hogy válságokba vigyék az igaz ember lelkét. Amikor elterjedt a híre annak, hogy a makacsul tagadó zsidók végre kezdenek vallani, a kétkedőket mindenütt teljesen lekiabálták; lassanként egészen elhallgatott az a vélemény, hogy a zsidók ártatlanok is lehetnek, a kiabálók pedig már azt is ellentmondás nélkül kiabálhatták, hogy a zsidókat akkor is el kell égetni, ha ebben az egy gyilkosságban nem volnának bűnösek; minthogy azonban még ebben a gyilkosságban is bűnösek, annál inkább el kell őket égetni.

Abban a tömegben, amely a városháza előtt összegyűlt, egy-két ember hamarosan szintén kiabálni kezdett, hogy máglyára a zsidókkal. A tömeg, amely a saját céltalan morajlásától amúgy is ideges volt, nemsokára felgyulladt ettől a kiabálástól. Nyugodt emberek, akik egyszerűen kíváncsiságból jöttek oda a városháza elé: megnézni, mi végre gyűltek ott össze a többiek, váratlanul tomboló kiabálásban törtek ki. A tömegnek egyre jobban tetszett a saját hangja; egyszerre mindenki megértette, miért álldogált eddig itt a városháza előtt, és egyre dagadozóbb és egyre haragosabb üvöltésben áradt a városháza boltozatos kapuja elé az a követelés, hogy a zsidókat máglyára kell vinni. A darabontok ijedten üzentek fel a városbíróért. A városbíró lejött, és hangosan kihirdette, hogy a zsidók nem fogják elkerülni méltó büntetésüket, a bíróságnak azonban jog és törvény szerint ítéletet kell mondania róluk, és mielőtt a bíróság ítéletet mondana, ő inkább a saját testével védi meg a zsidókat, semhogy eltűrje, hogy bárki egy ujjal hozzájuk nyúljon. Azután becsukatta a városháza kapuját. A tömeg kint álldogált még egy ideig, időről időre felmorajlott még, egypárszor megdöngették a nagy kaput, azután szétoszlottak.

A zsidók elfogódottan figyeltek a börtönben a tömeg zúgására, és amikor a zúgás egyre erősebb lett, zörögni kezdtek a pántos ajtón. Hosszú és nyugtalan zörgetés után végre kinyílt az ajtó, és a porkoláb derülten és biztatóan mosolygott rájuk.

– Összegyűltek az emberek – mondta megnyugtatóan –, és azt követelik, hogy benneteket vigyenek máglyára. De nem kell félni; a városbíró éppen most hirdette ki, hogy törvényes ítélet nélkül a hajatok szálát sem engedi meggörbíteni.

A zsidók kesernyésen hallgattak, a porkoláb pedig közölte velük, hogy megint talált egy embert, aki most már bizonyosan elvinne egy levelet Bécsbe, ha jól megfizetnék. A zsidók csüggedten írtak egy új levelet, a levelet átadták a porkolábnak, a porkoláb elvonult, és széttépte a levelet. Kint hallatszott még néhány kiáltás, aztán csend lett.

József, aki csendesen beszélgetett Zakariással életről és halálról, ekkor egy óvatos kérdéssel fordult öreg társához. Azt kérdezte tőle, hogy ő, aki azt tartja, hogy Izraelnek le kellene ráznia magáról vélt küldetésének rettenetes terhét végre, hogy tehát ő egy hosszú életen át miért maradt meg mégis a zsidóságban, ahelyett, hogy könnyebbé és nyugalmasabbá tette volna az életét az egyszerű és bölcs eltávozással. Zakariás, aki szelíd és derült kedvben volt, szótlanul nézett Józsefre, aztán szelíden és derülten felelte:

– Nem tudom, fiam. – Gondolkoztam már róla. Hidd el, nem tudom.

– Én azt hiszem – mondta József –, az tartja meg a zsidóságot.

Felfelé intett, a pince ablakai felé, amelyeken át még néhány utolsó kiáltás távoli zaja hallatszott be.

– Micsoda? – kérdezte Zakariás.

– Mikor Izraelnek egy kicsit jól megy a dolga –mondta József –, akkor elfeledkezik a múltjáról, és nem gondol a jövőre. Le akarja rakni küldetésének irtózatos terhét. Különös törvényszerűsége, azt hiszem, Izrael életének, hogy a szerencsétlenségek többnyire akkor szakadnak rá, amikor legkevésbé várja. Amikor teljes biztosságban érzi magát. A biztosságban és nyugalomban Izrael már-már szétesik, mint egy oldott kéve, már-már kényelmesen és nyugalmasan szétbomlik, már-már feladta a külön létét. Akkor jön a szerencsétlenség, és összekovácsolja, és vassá veri, és tűzben acéllá edzi.

– A tűzben – mondta Zakariás nyugodtan –, mi porrá fogunk égni.

– De a többiek, Sámuelnek és Simonnak a fiai, akik innen távol vannak valahol idegen országokban, és a barátaink és rokonaink és minden zsidó közelben és távolban össze fogja szorítani a fogát, és új lélekkel telik el, és az egész lelke egy megújított fogadalom lesz és egy holtig való vágyódás, és azok a zsidók, akik már-már nem találták értelmét annak, hogy zsidók, egyszerre újra megtalálják a létüknek az értelmét, és Izrael megy tovább a maga végzetes útján.

– Azért, hogy valahol újra egy máglyára találjon? – És érdemes… nem nekem, akinek úgyis lejárt az időm, hanem nektek… érdemes nektek fiatalon meghalnotok azért, hogy a többieket megtartsátok egy olyan úton, amely a máglyákhoz visz?

– Az életnek – mondta József habozva –, önmagában nincsen értéke.

– Semmi másnak nincs értéke, csak az életnek – szólt hevesen Zakariás.

József megrázta a fejét.

– Az életnek – ismételte –, önmagában nincs értéke. És a halál nem lehet más, mint kapu, amelyen átlépünk, bár be van hunyva a szemünk, és nem látjuk, mi van túl a kapun. Ha elvégeztük azt, ami ránk bízatott, nyugodtan léphetünk át rajta.

– Ami ránk bízatott! – Hát hol maradnak a terveid? Hát nem érzed, mi mindent hagysz itt elvégezetlenül? Hol van a nagy munkád? Mikor éltél?

– Ha Izraelt elnézés és barátság venné körül, jóság és szeretet – mondta József elgondolkozva –, akkor Izrael nemsokára bágyadt örömmel olvadna fel a népek tengerében. Megmarad azért, mert se elnézést, se barátságot, se jóságot, se szeretetet nem talál sehol. Nem lehet azonban kételkedni benne, hogy a világban egy előre megszabott nagy harmónia uralkodik, és hogy minden, ami történik, egy irdatlan, egy beláthatatlan, egy felfoghatatlan nagy terv szerint történik. Az igazságosság, a jóság és a szeretet követelését és parancsát Izrael prófétái hirdették ki a világnak. És Izraelnek addig kell felvérzett lábbal vándorolnia, botorkálnia és szenvednie, addig kell kihívnia újra meg újra, konoksággal is, lázongással is, könnyelműséggel is, hittel is és hitetlenséggel is az embereket és a nemzeteket, amíg az igazságtalanság és a gyűlölet egészen el nem fogy, és az igazságosság, jóság és szeretet be nem tölti az egész világot. Akkor beleomolhat Izrael a feléje tárt karokba. Akkor felolvadhat Izrael a szeretet lelkével eltelt népek között. Addig nem. Ez az Izrael küldetése. És ha ezt tudja az ember, akkor a mi halálunkat még földi értelemben sem tekintheti oktalannak és céltalannak, mert akkor a mi halálunk is égő áldozat lesz az emberi nem haladásáért és tökéletesedéséért.

Zakariás megmarkolta József karját.

– De ember! – mondta felindultan –, te boldogtalan! – hát csakugyan hiszel abban, hogy az emberi nem haladhat és tökéletesedhetik? A máglyára fognak vinni, ember. Nem érted, hogy amikor egy ilyen halál előtt vagy, valósággal bűnös ez a te konok optimizmusod! Hogy merheted vallani és mondani, amikor tudnod kell és érezned kell, hogy nemsokára, ha ott állasz a máglyán, és a fiatal életedet mindjárt porrá égetik, el kell majd átkoznod azt a percet, amelyben Isten ilyennek teremtette az embert? Hogy hihetsz benne? Hiszel benne? Hiszel benne?

József elgondolkozott, és lassan igent akart bólintani. Zakariás azonban félbeszakította, és sokáig és hevesen bizonyította neki, hogy a hite végzetes, káros és bűnös hit.

Az éjszaka kimerült nyugalma elmúlt. Kint bőséges májusi sugárzással és tündökléssel jött fel a nap, és a börtönbe bejutó sugarai úgy ébresztették fel a zsidókat, mint a korbácsütés. A nap halad előre a maga ragyogó útján, itt pedig kilenc órakor újra kezdődik a vallatás.

A zsidók szorongva várakoztak. Kilenc órakor végre kinyílt a pántos ajtó, és a porkoláb Mihályt hívta a bíróság elé. A felesége és a lányai sírva könyörögtek neki, ne kínoztassa magát, most már úgyis mindegy minden, most már úgyis meg kell halniok mindnyájuknak, vallja hát rögtön mindazt, amit kívánnak tőle. Mihály megígérte, hogy nem kínoztatja magát, és vallani fog. Mikor azonban a bíróság előtt állott, nem tudta azt vallani, amit kívántak tőle, hanem kétségbeesett erőfeszítéssel és remegő, elszánt komolysággal próbálta újra meggyőzni a bíróságot, hogy ő a többiekkel együtt ártatlan. Levitték a vallató szobába. Mihály maga sem reménykedett benne, hogy a kínzó vallatást kibírja, de egy bánatos kötelességérzés azt parancsolta neki, hogy kínoztatnia kell magát, amíg bírja. Sokáig viaskodott a rettenetes szenvedéssel, végre azonban aléltan megadta magát, és vallott. Utána Eleázár került sorra. Eleázár eksztatikus imákat mormolt. Többször elájult a selmecbányai hóhér keze között, és végre, félig önkívületben, megerősítette mindazt, amit kívántak tőle. Délután Ruben került sorra. A csepűszakállú kis embert a városbíró megintette, tegyen töredelmes vallomást, tudhatja és láthatja, hogy a tagadás nem használ semmit. Ruben az egész testében remegett, és a felszólításra beismerés helyett éles, halk, reszkető hangon rettentő inzultusokkal felelt. Levitték a vallató szobába, és a városbíró haragra gyulladtan mondta a selmecbányai hóhérnak, hogy alaposan törje meg ennek a sátántól bujtogatott, vakmerő zsidónak a szemtelenséget és szentségkáromló kedvét. A selmecbányai hóhér munkához látott, a bíróság tagjainak egy része ott várta a vallató szobában a munka eredményét, a munka azonban nem akart eredményt hozni. Ruben gyenge és vézna teste néha úgy látszott, darabokra szakad a selmecbányai hóhér kezei és szerszámai között, de Ruben nem kérte, hogy szabadítsák ki, és nem mondta, hogy vallani akar. Néha nyögve elhallgatott, egyébként azonban állandóan beszélt, mintegy a dölyf fájdalmas megszállottságában. Tajtékozó szidalmakkal halmozta el a bíróság tagjait, Edom bélpoklos fiainak, szukák nyüves kölykeinek, mocskos és alávaló bálványimádóknak szidta őket. Mintha a lázas kevélység görcsei rázták volna, úgy szakadozott le az ajkáról megvető szidalom szidalom után: a bíróság ellen, a babonáik ellen, a hitük ellen és minden ellen, amit szentnek tartottak. A bíróság tagjai között voltak olyanok, akik befogták a fülüket, a többiek sértett bosszúsággal ösztökélték további erőfeszítésekre a selmecbányai hóhért. A selmecbányai hóhér minden hozzáértését összeszedte, de Ruben kíntól fuldokolva, félig önkívületben tovább hörögte határtalan megvetésének rekedt szidalmait. Egyszer-kétszer úgy látszott, hogy elájul; de csak rövid aléltság volt, amely után hamar magához tért, hogy a száját újra egy lihegő inzultusra nyissa ki. Vele telt el az egész délután; alkonyattájban végre elájult. Ekkor fellocsolták, visszaküldték a börtönbe, és Gregorovius mester azt mondta, hogy nem fontos, ha a vallomása elmarad is, hiszen a többiek világosan és félreérthetetlenül megvallották, hogy ő is részt vett a gyilkosságban és a vér élvezésében.

A bíróság tagjai így megnyugodva hazamentek. Este újra összeverődött néhány ember a városháza előtt, és a lármájukra hamarosan megint nagy tömeg gyűlt össze. A darabontok be akarták csukni a városháza kapuit, de a tömeg ekkor nekik feszült, elsodorta őket, és betódult a városháza udvarára. Itt legtöbben nem tudták, mit csináljanak, de néhányan odarohantak a börtönpince ablakaihoz, és lekiabáltak a pincébe, hogy máglyára a zsidókkal, akár vallanak, akár nem. Erre mindenki oda akart menni az alacsonyan levő vasrácsos nyílásokhoz, veszedelmes tolongás támadt, és néhány asszony és gyerek jajgatni kezdett. A városi darabontok lassan kiszorították a tömeget a városháza udvarából, közben azonban a gyerekek köveket hoztak, és a köveket kezdték a vasrácson át a pincébe bedobálni. Néhányan a felnőttek közül is követték ezt a példát, és egy ideig a kövek csattogva zuhogtak a vasrácsra és a vasrácson át a pincébe. A darabontok végre mindenkit kiszorítottak az udvarból.

A zsidók riadtan hallgatták a börtönben a hirtelen feldagadó lármát, azután a kiáltásokat, amelyek a rácson át lesziszegtek hozzájuk, azután ijedten húzódtak el a hulló kövek elől. A kövek egy-két asszonyt és egy-két gyereket is értek; az asszonyok és a gyerekek hangos sírásra fakadtak, és a sírás akkor sem hallgatott el, amikor a kövek hullása megszűnt, és amikor kint csend lett. A börtön homályában és szennyében, a haláltól beárnyékoltan kínokat szenvedve, vagy kínordításokat hallgatva is a börtönbe zárt zsidók eddig meg tudtak maradni valami könnyező tompaságban, valami imádkozó és kábult nyugalomban, és ez a tompaság és nyugalom rá tudta parancsolni magát a néha-néha felsíró asszonyokra és gyerekekre is. Most a néma börtönbe beleordított a külső világ. Mindaz, ami a börtönön kívül volt, az egész ellenséges élet, a láthatatlan nagy szörnyeteg benyújtotta most rettenetes talpát a vasrácsokon, és karmolt a karmaival. Amit hírül adott: az nem volt új iszonyat, de a híradás hangos ordítás volt, amelytől dideregni kezdett a lélek. Az asszonyok és a gyerekek sírtak; a férfiak eleinte elhallgattattak egyet-egyet; de az egyik zokogás mindig újra felgyújtotta a másikat; a zokogások sikoltozásokká váltak, és a kétségbeesés tébolya, mint egy forró forgószél söpört végig az egész homályos és piszkos börtönön. Az ajkak érthetetlen szavakat dadogtak; akik összetartoztak, nem ismerték meg egymást; senki sem értette, mit akar a másik, és senki sem hallgatott másra, csak a saját őrjöngésének a szavára; voltak, akik a pántos ajtót ütötték, amíg véres lett a kezük a saját ütéseiktől; és voltak, akik céltalan átkokat és türelmetlen könyörgéseket küldtek fel a rácsos ablakon át a messzeségben valahol kékesen fénylő holdas éjszakába. A börtön tehetetlen tombolása, amelyet a kint tomboló harag gyújtott fel, így hánykolódott fájdalmasan és sokáig, amíg végre néhányan kimerülten elhallgattak, mások hideg józanságra eszméltek, és ismét elcsendesítettek olyanokat, akik még őrjöngve viaskodtak saját kétségbeesésükkel, míg végre a téboly forgószele egészen elült, és mindenki pihegve pihent. A csendben és a homályban ekkor halkan megszólalt az egyik férfi, és bánat, gyöngédség és szeretet volt a hangjában; aztán megszólalt egy másik, és reménységes és vigasztaló dolgokat mondott az Úr akaratáról és arról, hogy nem csalatkozhatik az, aki benne bízik; aztán mások szólaltak meg, és mindnyájan biztató és üdítő dolgokat mondtak, és a homályos és szennyes pince lassan megtelt a bizalomnak és az áhítatnak az illatos derengésével. Ekkor Dávid felkelt abból a zugból, ahová ismét leroskadt volt, és fájó tagokkal lassan közeledett a többiek felé. Az első csoport előtt megállott, lassan letérdelt, hogy közel legyen hozzájuk, meghajtotta a fejét, és könnytől ázott, halk hangon mondta:

– Kérlek, bocsássatok meg énnekem.

A többiek megrendülten hallgattak, és az öreg Sámuel csendesen felelte:

– Nincs minekünk mit megbocsátani neked, Dávid. Nem miattad kell nekünk elpusztulnunk. El kell pusztulnunk azért, mert zsidók vagyunk.

– Kérlek mégis: bocsássatok meg nekem.

Sámuel erre sírva megölelte, és azt mondta, hogy megbocsát neki. Dávid felállott, a kínzástól még egyre sajgó tagokkal továbbment, és minden egyes kis csoporthoz letérdelt, és nem nyugodott addig, amíg mindenki meg nem bocsátott neki.

Másnap, csütörtökön reggel elsőnek József került sorra. Némi szorongást érzett, amikor a bíróság elé lépett, de szelíd érdeklődéssel nézte végig ezeket a különös, ezeket a számára érthetetlen bírákat, és amikor Gregorovius mester felszólította, hogy hamis tudományával hivalkodó gőgjét adja fel, és tegyen vallomást, szótlanul megrázta a fejét. Levitték a vallató szobába. Miért nem vallok – kérdezte ekkor magától –, holott a többieknek megígértem, hogy nem kínoztatom magam? A magam életét semmiképp sem menthetem meg. Csak azért tehát, mert a többiek is megkínoztatták magukat? Csak azért, mert egy különös kötelességérzés azt mondja, hogy idegen, soha nem látott, más országokban élő zsidóknak tartozom azzal, hogy egy ellenük is irányuló, baromi ostobaságú váddal szembeszálljak egészen addig, amíg a kínok össze nem zúzzák bennem az emberméltóságot? Amikor már a selmecbányai hóhér keze között volt, akkor értette meg hirtelen, hogy miért kínoztatja meg magát. Az a gondolat, hogy épeszű és józan emberek egy másik embert így kínozhatnak, olyan idegen volt számára, olyan távoli, olyan megfoghatatlan, hogy az elméjében és a lelkében ez a gondolat eddig nem tudott helyet találni. Látta Dávidot összetörött és megtépett testtel visszatántorogni a börtönbe; látta a többieket; és soha egy percre nem tudta azt érezni, hogy ez a vallatás van, hogy ez a kínzás valóság. És most, amikor a gyötrelem első nyilallásai hasítottak végig a testén, még most is szelíd, barna szemét kerekre feszítve kellett körülnéznie, hogy megértse, hogy ez a szoba, ezek az emberek, ez az egész kegyetlen találékonyságú berendezkedés realitás. A kínjai fokozódtak. Ekkor megrendült kíváncsisággal hallgatózott úgyszólván önmagába, és azt kérdezte magától, meddig lehet ezt bírni. Nagy meglepetésére sokkal tovább bírta, mint gondolta volna. A selmecbányai hóhér buzgón dolgozott. József végül csendesen mondta, hogy szüntessék be a kínzást, vallani fog. Azután szelíden vallott mindent, amit kívántak tőle.

Utána Zakariást hozták a bíróság elé, és leültették egy székre, mert állni nem tudott. Zakariás nem akart vallani, és amikor a városbíró a kínpaddal fenyegette meg, felsőbbségesen, csendesen elmosolyodott. Csak vigyék már; a kínpaddal ezek az ostobák pár perc alatt meg fogják ölni, de vallomást ki nem csikarnak belőle. A városbíró el akarta rendelni, hogy Zakariást vigyék le a vallató szobába. Ekkor azonban megszólalt Gregorovius mester.

– A ravasz öreg zsidó – mondotta –, abban reménykedik, hogy ő meg fog halni a vallatás alatt. Nem szabad azonban megengedni, hogy a ravaszság és a gonoszság így fölébe kerekedjék az igazságszolgáltatásnak. Azt ajánlom tehát, hogy az agyafúrt öreg zsidó vallatását szakítsuk félbe, és hogy helyette fogassanak vallatóra az asszonyok. Azoktól könnyűszerrel megtudhat a bíróság mindent, amire szüksége van, hogy a zsidók bűnének képe teljes legyen.

A bíróság tanácskozni kezdett, és Gregorovius mester lesben állva figyelte Zakariást. Zakariás remegett, és szédülve hunyta le a szemét. A bíróság többsége hajlott arra a véleményre, hogy mivel a férfiak egy része megmarad a konok tagadásban, vallatóra kell fogni az asszonyokat. Zakariás ekkor hirtelen megszólalt:

– Ha én vallok, akkor nem vallatjátok az asszonyokat?

– Nem – kiáltotta gyorsan Gregorovius mester.

– Vallani fogok. Kérdezzetek.

– Bevallod – kérdezte Gregorovius mester –, hogy te hoztad a bazini zsidóknak azt a parancsot, hogy a gyilkosságra nem lehet tovább várni, mert a vérre szükség van?

– Bevallom.

– Bevallod, hogy a szerencsétlen áldozaton te tetted az első vágást?

– Bevallom.

Gregorovius mester kérdezett, és Zakariás mindent bevallott. Zakariást azután leküldték a pincébe. Mikor leért a pincébe, és visszaroskadt a fődre, a két kezével eltakarta az arcát, és a többiek látták rajta, hogy ő is vallott mindent, amit kívántak tőle. Dávid ekkor lassan felállott.

– Most újra én kerülök sorra – mondta.

Eszter zokogva simult hozzá, és könyörögve kérte, ne kínoztassa magát, hanem valljon mindent, amit kívánnak tőle. Dávid égő szemmel nézett maga elé, és makacsul rázta meg a fejét.

– És ha ízenként tépnek szét…!

A porkoláb nemsokára bekiáltott a börtönbe, és Dávidot szólította. Dávid megsimogatta és megcsókolta Esztert. Úgy érezte, hogy élve nem jön többé vissza. Azután felemelte a fejét, és elindult. Zakariás mély szánalommal nézett utána. Tudta, hogy vissza fog jönni, és tudta, hogy vallani fog.

Dávid sápadtan állott a bíróság előtt, de sötét és bús elszántsággal nézte végig újra azokat az embereket, akik róla ítéletet akarnak mondani. A városbíró felszólította, hogy most, amikor a többiek mindnyájan rá vallottak, tegyen ő is töredelmes vallomást. Dávid csendes és keserű makacssággal rázta meg a fejét. Ítéletet azt mondhatnak róla, de hogy ő bűnösnek vallja magát egy esztelen és becstelen vád követelése szerint? És ha ízenként tépik szét! – Gregorovius mester ekkor felállott, és közömbös hangon azt indítványozta, hogy most, mivel a zsidó férfiak között akadnak ilyen megátalkodott és konok bűnösök, mégis kezdje meg a bíróság az asszonyok vallatását, elsőként éppen ennek a sátánnal szövetségben álló Dávid zsidónak Eszter nevű feleségét hozatván fel vallatás végett a börtönből. Dávid reszketni kezdett, és az elviselhetetlen haragnak egy felordításával rávetette magát Gregorovius mesterre. Gregorovius mester most készen várta, a darabontok segítségével visszalökdöste a helyére, és kiadta azt a parancsot a darabontoknak, hogy hozzák fel a börtönből ennek a Dávid zsidónak a feleségét. Dávidnak minden tagja sajgott a fájdalomtól, de ezeket a fájdalmakat nem érezte. Csak az elviselhetetlen haragot, az elbírhatatlan kétségbeesést, a tehetetlenségnek olyan gyötrelmét érezte, amelynek mindjárt ki kell szakítani a szívét, és ketté kell törnie az életét. Egy darabont elindult, hogy megy a börtönbe Eszterért, Dávid fuldokolva nyújtotta ki utána a kezét, és töredezett hangon kérdezte, hogy ha ő vall, nem bántják-e akkor az asszonyokat. A városbíró jóindulatú férfiassággal felelte, hogy ebben bízhatik; ha ő vall, akkor a bíróság az asszonyokat – bár szintén bűnösek – kímélni fogja arra való tekintettel, hogy hiszen az asszony mindig csak a férfinak engedelmeskedik, tehát az asszonyok csak másodsorban bűnösek. Dávid erre lehajtotta a fejét, és azt mondta, hogy vallani fog, és lehajtott fejjel bevallott mindent. Amikor a vallomása véget ért, Gregorovius mester néhány halk szót váltott a bíróság tagjaival, és így szólt:

– Vedd tudomásul, Dávid zsidó, hogy a bíróság most már a ti iszonyatos bűnötöket teljesen, tökéletesen és hiánytalanul bizonyítottnak látja, és a holnapi napon tirólatok, bűnös bazini zsidókról ítéletet fog mondani. De a bíróság még az ilyen iszonyatos bűnnel szemben sem feledkezik meg a keresztényi irgalom parancsáról, és módot akar nyújtani neked arra, hogy tökéletes bűnbánással enyhítsd a bűnöd súlyát, és különösen arra, hogy veszendő lelkedet őszinte megtéréssel megmenteni próbáld. Ezért a bíróság mármost elérkezettnek látja az időt, hogy megkérdezzen: kívánod-e felvenni a szent keresztségét?

Dávid felemelte a fejét, bús, sötét tekintettel végignézett a bíróság tagjain, és lassan megrázta a fejét.

– Felelj, Dávid zsidó, úgy, hogy mindnyájan megérthessük a szándékodat, úgy, hogy mindnyájan megnyugtathassuk a magunk keresztény lelkiismeretét. Kívánod felvenni a szent keresztségét, igen vagy nem?

– Nem.

Gregorovius mester szótlanul fordult a bíróság tagjaihoz. A bíróság tagjai méltatlankodva csóválták a fejüket, a városbíró pedig felindultan mondta:

– Hát csakugyan félre akartál bennünket vezetni, és be akartál bennünket csapni? Menj hát. Menj a halálba, és menj a kárhozatba, amelyet mindenkinél jobban megérdemelsz.

Dávid kínban és gőgben összeszorított ajakkal hallgatott, azután visszament a börtönbe. A börtönben elmondotta a többieknek, hogy a bíróság holnap mond róluk ítéletet. A porkoláb nemsokára, némi pénzért cserébe, derülten közölte velük azt is, hogy a vásártéren már ássák bele a nagy oszlopokat a földbe, amelyek köré holnap majd a máglyát rakják.

Kint meleg, májusi délután volt, és szelíd kedvességéből mintha jutott volna a börtönnek is. A zsidók csendesen pihentek, mint aki hosszú, hosszú út fáradságát piheni ki. És a börtön egyúttal tele volt egy elfogódott, halk készülődéssel, mint amikor valaki messzi, messzi útra készül. A kétségbeesés viharzása egészen elült már; a lázadás szavait és a lázadás könnyeit mindenki elzokogta volt; egész délután kevés szó hangzott el, és az mind halk és vigasztaló szó volt; és ha a pihenő emberek kezei megmozdultak, akkor gyöngéd simogatásra mozdultak meg. Amikor beesteledett, senki se feküdt le aludni. Mindenkinek az volt az érzése, hogy csendesen készülődnie kell; mint a búcsúzni akarók és a válni készülők, mindnyájan csoportokba verődtek, és lassan és észrevétlenül, anélkül, hogy akarták volna, mindnyájan virrasztani kezdtek. Az anyák le akarták fektetni a gyerekeiket, de a nagyobb gyerekek könyörögve kapaszkodtak az anyjuk ruhájába, és nem akartak lefeküdni. De fáradtak és álmosak voltak, és erre Judit, akit nagyon szerettek, maga köré gyűjtötte őket, és mesélni kezdett nekik. Született egyszer – mondta az egyik mese – egy nagyon szép, egy napszemű kisfiú, és született ugyanakkor egy nagyon szép, egy holdszemű kislány. Meg volt írva róluk, hogy egymáséi lesznek, és mert egymástól nagyon távol éltek, egy jóságos szellem minden születése napján megmutatta a napszemű fiúnak a holdszemű leány képét egy tükörben, és megmutatta a holdszemű leánynak a napszemű fiú képét. Amikor mind a ketten felnőttek, ugyanazon a napon, ugyanabban az órában és ugyanabban a percben elindultak egymást keresni. Mind a ketten rendkívüli kalandokon mentek át. Jártak aranyországban, és jártak ezüstországban; jártak abban az országban, ahol a kisfiúk és kislányok a földből nőttek ki, mint a virágok, és olyan szépek voltak és úgy nőttek fel, mint a virágok, és persze nem tudtak elmozdulni onnan, ahol kivirágzottak; jártak abban az országban, ahol az emberek járni nem tudtak, csak repülni, és beszélni nem tudtak, csak énekelni. Mindenütt marasztalták őket, de egyikük sem maradt, mert meg volt írva róluk – mint minden fiúról és minden lányról –, hogy egymáséi lesznek, és mert a napszemű fiú csak a holdszemű lány után vágyódott, és a holdszemű lány csak a napszemű fiú után. Többször elérkeztek a bíborszínű tűz országának a határára is, de innen mindig visszafordultak, mert féltek a tűztől. Amikor azonban mindenütt hiába keresték egymást, végül megint visszatértek ide. A jó szellem ekkor segítségükre jött, és megmutatta őket egymásnak, és a napszemű fiú ekkor látta a holdszemű lányt, és a holdszemű lány látta a napszemű fiút, és látták, hogy egyikük áll a bíborszínű tűz országnak egyik szélén, a másik áll a bíborszínű tűz országának a másik szélén, és látták, hogy találkozni csak akkor találkozhatnak, ha egyikük áthalad a bíborszínű tűz országán. Sokáig haboztak, mert féltek a tűztől, de végre egy napon, ugyanabban az órában és ugyanabban a percben mind a ketten elindultak. Eleinte féltek; és eleinte fájt nekik a tűz égetése, de minél jobban haladtak előre, a tűz égetése annál kevésbé fájt, végre mikor a tűzország kellős közepén találkoztak, a tűz égetését már teljességgel nem érezték; inkább azt érezték, hogy a régi életük helyett új életet kapnak; és végre elérték egymást, megcsókolták egymást, és akkor kimondhatatlanul boldogok voltak.

Egy másik mese arról a királyfiról szólt, aki elindult, hogy megkeresse a boldogságot és az élet célját és értelmét. Az élet hegyén, ahova mindenféle kalandok után a királyfi eljutott, hatalmas szellemek kínálták neki, hogy vezetni fogják. Ott volt egy komoly, szép angyal is; de mikor a királyfi megtudta, hogy ez a komoly, szép angyal a halálangyal, akkor haragosan elfordult tőle, és más szellemek kalauzolását fogadta el. A királyfit vezette előbb egy szellem, aki minden hatalomnak az ura volt. De a királyfi nem találta meg a boldogságot. Azután vezette egy szellem, aki a szerelem szelleme volt, de a királyfi itt sem találta meg a boldogságot és az élet célját és értelmét. Azután vezette a bölcsesség szelleme, de a királyfi még mindig boldogtalan volt, és nem értette, mi célra és mi végre való az élet. Közben elfáradt és megöregedett, és ekkor kétségbeesetten visszatért még egyszer az élet hegyére. A szép angyal ott várakozott még mindig. A királyfi kinyújtotta feléje a kezét, és keserűen mondta, vezesse hát ő, most már úgy sincs mit remélnie. És a halálangyal megfogta a kezét, és vezetni kezdte, és a királyfi egyszerre érezte, hogy megtalálja a boldogságot, és egyszerre világos lett számára az élet célja és értelme; csak azon az egyen csodálkozott még, miért vesztegetett el annyi időt a hiábavaló kereséssel, sajnálta, hogy elfáradt és megöregedett, ahelyett, hogy már fiatalkorában rábízta volna magát a komoly és szép angyalra, de örült, hogy most végre mégis eljutott odáig, ment előre a halálangyallal, és nagyon, nagyon boldog volt.

A gyerekek hallgatták a Judit meséit, azután sorra lehunyták a szemüket, és ülve elaludtak. Judit az alvókat csendesen lefektette a földre, és a többieknek tovább mesélt. Végül a gyerekek mindnyájan aludtak.

A férfiak a másik pincenyílásban egy csoportban ültek. Velük volt az asszonyok nagy része is. Néha töprengve hallgattak, néha megszólalt valamelyikük.

– Fel van jegyezve – mondotta Mihály – ez a történet. Egy népnek egyszer el kellett hagynia a hazáját. Hajókra szálltak, és elindultak új hazát keresni. Hosszú keresés után találtak egy szigetet, amely teljesen elhagyatott volt, de olyannak látszott, hogy nagy munkával termékennyé lehet tenni. Ez a sziget azonban nem volt sziget. Egy irdatlan nagyságú szörnyeteg háta volt. A szörnyeteg a tenger mélységeiben élt, de néha feljött a tenger felszínére pihenni. Ami a szörnyetegnek rövid pihenés volt, az az embereknek sok-sok nemzedék élete. Így a szörnyeteg hátára a tenger iszapot hordott, az iszapba a szálló madarak magokat ejtettek le; az iszapból termőföld lett, rajta fű nőtt és fa nőtt, és az új hazát kereső nép azt hihette, hogy kemény munkával a földet termékennyé fogja tenni. Munkához láttak tehát, és verejtékesen dolgoztak, és a föld csakugyan termést kezdett adni nekik. És amikor már egy-két nemzedék verejtéke öntözte meg a földet, és amikor a hazáját vesztett nép már kezdte magát otthon érezni, akkor a tengeri szörnyeteg pihenő ideje éppen lejárt, a szörnyeteg megrázta a hátát, és lemerült a tenger mélységeibe. Vele merültek le a vízbe a vetések, ligetek, szőlők és házak. Elpusztult az emberek nagy része is. A kevesek, akik hajókra tudtak menekülni, könnyes szemmel néztek arra a helyre, ahol a szigetük volt, a tengerre, amely mindenüket elnyelte, az apáikkal, testvéreikkel és fiaikkal együtt, és nem tudtak mondani, csak ennyit: Azt hittük, szárazföld. – Miért jegyezték fel ezt a történetet őseink? Azért, mert Izrael története ez. Nemzedékeken át azt hiszi Izrael, hogy végre hazát talált. Azután egyszerre minden elsüllyed a lába alatt. – Hol van, amire építettünk? Nincsen sehol. És mi… azt hittük… szárazföld.

A zsidók sokáig hallgattak, azután Sámuel megszólalt:

– Mikor az Úr engedelmével Sátán elvette az Uz földjén lakó Jób fiait és lányait, akkor megszaggatta Jób a köntösét, leborotválta fejét, földre borult, és így szólt: Az Úr adta, az Úr vette el, áldott legyen az Úrnak neve. Mikor az Úr engedelmével Sátán csontjában és testében verte meg Jóbot, és undok fekéllyel borította el, és a felesége így szólt hozzá: „erősen állasz-e még mindig a te feddhetetlenségedben? – átkozd meg az Istent, és halj meg” –, ezt felelte neki Jób: „úgy beszélsz, mint a bolondok; ha a jót elfogadtuk Istentől, a rosszat ne fogadnók-e el?” Azután barátai jöttek Jóbhoz. És versengtek vele, és a szavaikkal meg akarták törni a Jób lelkét. És Jób lázongott és feddődött, az Úr lelke azonban így szólt hozzá: „Ki az, aki elhomályosítja az örök rendet tudatlan beszéddel? Nosza, övezd fel mint férfiú derekadat, én majd kérdezlek, te meg taníts engem. Hol voltál, amikor a földnek alapot vetettem? Ki határozta meg mértékeit, ugyan tudod-e; avagy ki húzta el felette a mérőzsinórt? És kicsoda zárta el ajtókkal a tengert? Eljutottál-e a reggelnek forrásáig, bejártad-e a mélységnek a fenekét? Megnyíltak-e teneked a halálnak kapui? A halál árnyékának kapuit láttad-e? Áttekintetted-e a föld szélességét? Melyik út visz oda, ahol a világosság lakik, és a sötétségnek hol van a helye? Eljutottál-e a hónak tárházához, vagy a jégesőnek tárházát láttad-e? Melyik út visz oda, hol szétterjed a keleti szél a földön? Ki hasított nyílást a záporesőnek, és a mennydörgő nyílásnak utat? Van-e atyja az esőnek, és ki szülte a harmat cseppjeit? Összekötötted-e a Fiastyúk szálait; a Kaszáscsillag köteleit megoldhatod-e? A Hajnalcsillagot előhozhatod-e az ő idejében, avagy a Göncölszekeret forgathatod-e fiával együtt? Ismered-e az ég törvényeit, vagy te határoztad–e meg uralmát a földön?” Azután tovább mondta az Úr: „Aki pert kezd a Mindenhatóval, hazudtolja meg, és aki Istennel feddődik, feleljen neki.” Jób pedig töredelmesen így szólt: „Ki az – mondod, aki gáncsolja az örök rendet tudatlanul? Megvallom azért, hogy én nem értettem; csodáknak dolgai ezek nekem, és fel nem foghatom őket.”

A virrasztók sokáig hallgattak, azután Simon szólalt meg:

– Azt mondotta Ezsajás próféta szájával az Úr: „Hallgassatok rám, kik tudjátok az igazságot; te nép, kinek szívében van törvényem. Ne féljetek az emberek gyalázatától, és szidalmaik miatt kétségbe ne essetek.” És ezt mondta tovább: „Mint férfit, aki anyja vigasztal, akként vigasztallak titeket én is, és Jeruzsálemben vesztek vigasztalást.”

Ültek és hallgattak. Azután halkan ismét megszólalt valaki. Azután imádkoztak, és azután könnyeztek. Egyikükre-másikukra néha rászállott egy derengő félálom, de azután megint mindnyájan ébren voltak, virrasztottak, hogy erősítsék a lelküket, és vigasztalták egymást, mint a testvérek. Zakariás halkan váltott néha egy-egy szót Józseffel. Dávid azonban elhúzódott a börtön legtávolibb zugába Eszterrel, és itt, ahol egyedül voltak, megkérdezte Esztertől, megbocsát-e neki, és szereti-e őt. Eszter szótlan odaadással simult hozzá, és pehelykönnyű karral ölelte meg, hogy mindenütt fájó testét ne bántsa. Dávid azonban elkínzott karjával magához ölelte őt, és az ajkuk megint találkozott, és néma könnyek és néma csókok között, fájdalomban és gyönyörűségben búcsúztak az élettől, és készültek a titkokkal teljes új útra, amelyre együtt kell lépniök.

Emberek voltak mindnyájan, sok hibával és sok fogyakozással megterheltek. De most felemelte és megszépítette őket az a kiválasztottság, amelyet a bánat ad azoknak, akik hordozzák. Életük minden alacsonyságát és kicsinyességet lerázták magukról, és egész fényével rajtuk ragyogott az a nemesség, amely rajta ragyog az igazságtalanul üldözöttön és az ártatlanul szenvedőn.

Pénteken reggel a városháza előtt levő térre kitettek egy hosszú asztalt. Az asztalt letakarták fekete posztóval; az asztal közepére feszületet állítottak; a feszület körül gyertyák égtek. Az asztal mellé székeket tettek a bíróság tagjai számára; az asztaltól jobbra karosszéket Tamás grófnak. Az asztal körül Tamás gróf huszárjai négyszöget formáltak. A négyszögön túl korán gyülekezni kezdtek az emberek. Még csak fél kilencet ütött a városháza órája, amikor a tér már zsúfolásig tele volt emberekkel. Nemcsak a baziniak voltak ott – férfiak, asszonyok és gyerekek –, és nemcsak a szomszéd városokból és falvakból jöttek át emberek, hanem voltak ott nézők egészen távoli vidékekről is, akik a környéken jártukban meghallották, mi készül Bazinban, és eljöttek ide, hogy tanúi legyenek a rendkívüli eseménynek. Kilenc órakor a városháza boltozatos kapuja alól kivonultak a bíróság tagjai, és elfoglalták a helyüket a nagy asztal mellett. Azután kijött Tamás gróf. A bíróság tagjai felállottak, és csak akkor ültek le megint, amikor Tamás gróf is elfoglalta helyét a karosszékben. A városbíró ekkor megparancsolta, hogy a városi darabontok hozzák a bíróság elé a zsidókat. A tömeg meghalkult zúgása ekkor egészen elhallgatott. A darabontok között nemsokára kijöttek a városháza kapuján át a térre és a bíróság asztala elé a zsidók. Fáradtak voltak mind, fájdalmaktól megtörtek, börtöntől és virrasztástól sápadtak. Világosságtól elszokott szemük hunyorogva erőlködött az áradó napfényben, hogy szembe tudjon nézni mindazzal, ami a kapun kilépvén elébük tárult. Zakariás Józsefre támaszkodott. Az asszonyokba gyerekek kapaszkodtak; egy-két anya a karján hozta a gyerekét. Mikor a zsidók kiléptek a kapun, és lassan megindultak a bírói asztal felé, a tömegben néhány kiáltás hangzott fel ellenük. De olyan nyomasztó volt ekkor a nagy feszültség, amely az egész teret eltöltötte zsibbadásával, hogy az egy-két kiáltás belefulladt az óriási mozdulatlanságba. A zsidók halálos csendben állottak oda a bírói asztal elé. A városbíró szólni készült, de a csendet ekkor lódobogás zaja zavarta meg. A tömegben, amely belenyúlt a szomszéd utcákba is, mozgás támadt; az emberek tolakodtak, hogy lássanak, és hogy utat nyissanak, és egy szomszéd utcából belelovagolt a tömegbe, és lassan haladt a bírói asztal felé Ferenc gróf. Mikor odaért a négyszögbe, amelyet a huszárok alkottak, leugrott a lováról, és a lovat beküldte egy huszárral a városháza udvarára. A városbíró karosszéket akart számára hozatni, de ő egy mozdulattal elhárította a szándékot, és odaállt az öccse mellé. Tamás gróf fel akart állni, és át akarta neki adni a karosszéket, ő azonban a vállánál fogva visszanyomta a helyére, és intett, hogy folytassák, ami itt elkezdődött. Ekkor megint csend lett, de nem jött vissza többé az a mozdulatlan és dermedt csend, amely az előbb mintha a lelkek megzsibbadásából született volna.

A városbíró felállott, és kihirdette a bíróság ítéletét.

– A bazini zsidók – mondta – bűnösnek találtattak a rettentő gyilkosságban, ezért isteni és emberi törvények szerint, az örök igazság nevében az egész bazini zsidóság kiirtatni rendeltetik, és tűzhalálra ítéltetik. Az ítélet a bazini grófok őnagyságaik megerősítésére vár. Isten legyen mindnyájunknak irgalmas.

Ferenc gróf öccse karosszékére támaszkodva, félrehajtott fejjel hallgatta az ítéletet. Összevont szemöldöke alól sötét tekintete ide-oda siklott a zsidók között és a bíróság tagjai között. Az elmúlt napokban a tombolása mind lázasabbá és mind hánykolódóbbá nőtt, és borba és szentségkáromlásba fúló őrjöngéssé lett. Az elmúlt éjjel a két nőt kidobta a várból, a csatornába öntetett minden bort, ami a várban volt, lefeküdt aludni, és reggel fáradtan és keserű rosszkedvvel ébredt. Véletlenül meghallotta, hogy ma lesz ítélet a zsidók felett; lóra ült és idejött. Az ítélet elhangzása után elgondolkozva nézett maga elé egy ideig. Tamás gróf hátrafordult hozzá, mintha sürgetni akarná, hogy szóljon. Ekkor összerezzent, lehajolt Tamás grófhoz, és halkan mondta:

– Csak nem gondolod, hogy én ezt az ostoba ítéletet meg fogom erősíteni?

Tamás gróf hirtelen felállott.

– Mit akarsz tenni? – kérdezte elsápadva.

– Valamelyik országos bíróság elé utalom az egész pert.

Tamás gróf odahajolt hozzá; halkan beszélt; de mindenki láthatta, hogy felindult szóváltás folyik közöttük. Azok, akik hozzájuk legközelebb állottak, meghallották a Ferenc gróf első szavait, és az egész tömegen egyszerre végigfutott az a hír, hogy a grófok nem akarják megengedni az ítélet végrehajtását, és meg akarják menteni a zsidókat. Az egyik száj a másiknak adta a hírt; a szavak lihegve és áttüzesedve haladtak tovább; a morajlás egyre hangosabb lett, és a saját hömpölygésétől nőtt, mint a hegyi görgeteg, és a tömeg egyszerre dübörgő hangú ordításban tört ki:

– Máglyára a zsidókkal.

Ezer ajak ordította át a huszárok négyszögén, hogy máglyára a zsidókkal, és ezt a haragos ordítást jól hallhatóan kísérte egy másik rivalgás.

– Le a grófokkal! A zsidók megfizették őket.

A tömeg szélén egy helyen rövid ideig tartó kavargás támadt. Lindwurm Tóbiás állott ott a négynapos borivástól fáradtan, elcsüggedt tompaságban. Amikor hozzá sodródott az a hír, hogy a grófok meg akarják menteni a zsidókat, akkor Lindwurm Tóbiás felkapta a fejét, néhány nagy lélegzetet vett, és hadonászva kiáltotta: „Nagyon jól van. A zsidók ártatlanok.” A körülötte állók felháborodottan akarták elhallgattatni, azután, mert még mindig kiabált, nagyon megverték, és kézről kézre lökdöstek, és lábról lábra rugdosták, amíg a tömegen kívül egy árokba nem esett. A tömeg ordítása ezután még hangosabb lett. Öklök emelkedtek a levegőbe; mindenki részeg lett a tömegordítástól, amelyet a saját hangjának érzett; öklök emelkedtek a levegőbe, és a huszárok négyszögét egyszerre szorítani kezdte és elsöpréssel fenyegette a tömeg nyomása.

Tamás gróf félbeszakította azt a felhevült mondatot, amely az ajkán volt, és egy erőszakos mozdulattal fordította bátyja figyelmét a tömeg felé.

– Hallgass oda! – mondta.

Ferenc gróf gőgös figyelemmel hallgatózott egy kicsit, aztán ajkbiggyesztve mondta:

– Lóra ültetem a huszárokat, és öt perc alatt szétverem ezt az egész csőcseléket.

Tamás gróf közel hajolt hozzá.

– Ha ezt akarnád – suttogta –, esküszöm neked, hogy én meg azt a parancsot fogom adni a huszároknak, hogy téged fogjanak el.

Ferenc gróf felvillámló szemmel nézett az öccsére. A huszároknak ekkor már dulakodniuk kellett a tömeggel, amely a zsidók felé nyomult. A városbíró a darabontokat rendelte oda a huszárok erősítésére. A zsidók sápadtan álltak az ingadozó négyszögben. Gregorovius mester pedig felindulva sietett oda a grófokhoz.

– Nagyságos uraim – mondta –, mindnyájunkat széttépnek, ha gyorsan nem történik valami.

A tömeg hangja ekkor már mennydörgő ordítás volt. Eltorzult arcok kiáltoztak a két gróf felé, és öklöket ráztak feléjük. Ferenc gróf a fivérével nézett farkasszemet. A Tamás gróf szemében a rendíthetetlen elszántság lángja égett. Ferenc gróf ekkor egy pillantást vetett az ordítozó tömegre is, aztán elbiggyesztette az ajkát, lassan vállat vont, és legyintett a kezével.

Tamás gróf intett Gregorovius mesternek. Gregorovius mester indult visszafelé a bírói asztalhoz. Ferenc gróf leült az üresen maradt karosszékbe, és lesütött szemmel és félhangon odavetette:

– Legalább a gyerekeket ne égessétek el.

Tamás gróf néhány szót mondott Gregorovius mesternek. Gregorovius mester visszasietett a bírói asztalhoz, jelezte, hogy beszélni akar, és heves mozdulatokkal jelezte azt is, hogy a közlései ki fogják elégíteni a tömeget. Nehezen és lassan csend támadt. Gregorovius mester ekkor felemelte a hangját, és így szólt:

– A bazini grófok őnagyságaik attól az igazságszeretettől vezérelve, amely minden cselekedetüket irányítja, a bíróság ítéletét jóváhagyják, azt helyesnek és igazságosnak ismerik el, és végrehajtásának útjába semmi gátat nem raknak. Minthogy azonban hinni lehet, hogy a zsidó istentelenségnek, tagadásnak és gonoszságnak mételye a gyermekeket nem fertőzte meg egészen, és minthogy hinni lehet, hogy a gyermekek lelkei még megmenthetők, őnagyságaik keresztényi szeretettől és buzgalomtól vezéreltetve a tíz éven aluli gyermekeknek kegyelmet adnak. Ezeket a gyermekeket kiadják azoknak a bazini polgároknak, akik a zsidók javait is megkapják: azzal a kötelezettséggel, hogy a gyermekeket igaz hitben, vallásosságban és istenfélelemben neveljék fel.

A tömegben tolakodás támadt. A városbíró kiadta a darabontoknak azt a parancsot, hogy a zsidók közül válasszák ki a tíz éven aluli gyerekeket. A zsidókon egy lázas feljajdulás reszketett végig. A halálra készültek már napok óta; előkészítették a lelküket rá, hogy mindnyájan meg fognak halni, nagyok és kicsik egyformán. A váratlan parancs most felborzolta és úgyszólván új irányba terelte fájdalmuk egyenletes folyását. Voltak, akik feljajdultak arra a gondolatra, hogy a gyerekeiket meg fogják keresztelni, de azért lemondó örömmel adták át a gyerekeiket az életnek. Volt egy-két anya, aki semmire se gondolt, csak őrjöngve szorította magához a gyerekét, úgyhogy a darabontoknak erőszakkal kellett kitépniök a karjából. Eszter is reszketve szorította magához a fiát, és rémült szemmel és zokogva fordult Dávid felé. Egy darabont közeledett hozzá. Dávid könnyes szemmel hajolt a fiára.

– Add oda – mondta Eszternek. – Ha Isten az élet ajándékát adja neki, talán boldog lesz általa.

A vonakodók kezéből a darabontok kitépték már a gyerekeket. De volt egy kislány, akit türelmetlenül és lihegve kínáltak nekik. Ábrahám és a felesége megrendülve hallgatta a tíz éven aluli gyerekeknek szóló kegyelmet; egy másodpercig haboztak, zokogva borultak Ráchelre, és azután reszketve tolták oda Ráchelt a kisgyerekek közé. Ráchel sírva akart visszafordulni hozzájuk, de ők kapkodva és dadogva tuszkolták be a darabontok őrizete alá.

– Tessék, urak, ezt a kislányt is, még nincs tízéves.

A darabontok a gyerekek kis csoportját közrefogták. A tíz éven aluli gyerekek összesen húszan voltak. A felnőttek és a tíz éven felüli gyerekek összesen harmincan. A darabontok be akarták vinni a kisgyerekeket a városháza udvarára, de a tolongás a tömegben ekkorra heves és izgatott lökdöséssé lett, és a huszárok négyszögén át mindenfelől viaskodástól kipirult asszonyok bújtak át a bírói asztal felé. Mindnyájan egy-egy gyereket akartak, hogy a kis ártatlanok ne maradjanak egy percig se gondozás nélkül. A kisgyerekek körül dulakodás támadt, mert a Dávid fiát öten is akarták, a Jakab fiát pedig nem akarta senki. Gregorovius mester ekkor rákiáltott az asszonyokra, és azt mondta nekik, hogy a zsidók vagyonát teljesen egyformán fogják felosztani mindazok között, akik zsidó gyereket igaz hitben felnevelnek. A dulakodás erre megszűnt, és miközben a bíróság felállott, és a huszárok lassan utat kezdtek nyitni a tömegben, az asszonyok megosztoztak a gyerekeken.

A huszárok lassan utat nyitottak a tömegben, és a zsidókat közrefogva elindultak a vásártér felé. A zsidók mögött haladtak a bíróság tagjai. A tömeg egy ideig körülöttük tolongott még, aztán mindenki elkezdett sietni a vásártér felé, hogy jó helyet kapjon. A zsidók fáradtan és lehajtott fejjel mentek a huszárok között. Zakariás Józsefre és Juditra támaszkodott. Eszter reszketve kapaszkodott Dávidba. Dávid suttogva bátorította. Eszter még szorosabban hozzá kapaszkodott, és azt mondta, hogy nem fél semmitől, csak Dávid maradjon végig a közelében, nézzen rá, ha lehet, és fogja a kezét, ha lehet. Az asszonyok egy része halkan sírt, a férfiak imádkoztak, sápadtan és megrettenten imádkoztak a tíz évnél idősebb gyerekek is.

A vásártéren tíz nagy cölöp volt a földbe verve. A cölöpök mögött nagy halmokban száraz rőzsekötegek álltak. A cölöpökbe vaskarikák voltak beleerősítve. A rőzsekötegek előtt ott állott a selmecbányai hóhér, és égő fáklyát tartott a kezében. A tömeg odaáradt a cölöpök köré, és a huszároknak előbb hátra kellett az embereket szorítaniuk, hogy a zsidóknak és a bíróság tagjainak helyük jusson. A menet megállott a cölöpök előtt. A zsidók kis csoportján ekkor egy feljajduló zokogás futott végig; a férfiak közül néhányan hangosan kezdtek imádkozni. A városbíró kiadta a parancsot az ítélet végrehajtására. A városi darabontok hármanként odakötözték a zsidókat a cölöpökhöz. Eszter reszketve kapaszkodott Dávidba. Amikor kötelekkel és láncokkal odakötözték őket egy cölöphöz, a kötelek és láncok között megkeresték az egymás kezét, és hátrafordított fejjel keresték az egymás tekintetét. Zakariás roskadozva ment Józseffel egy másik cölöp felé; amikor odaért, szétnézett a májusi fénnyel csordultig megtelt reggelben, és búcsúzóan, halkan mondta Józsefnek: „Szép volt az élet. Csak az ember javíthatatlan állat.”

József megrázta a fejét. Zakariás, már kötelek és láncok között, feléje fordította a fejét, és keserű megdöbbenéssel kérdezte: „Még mindig hiszed?” „Hiszem” – felelte József. Zakariás megrázottan hallgatott el, József pedig nyugodt, biztató szavakat suttogott Juditnak. Judit hófehér arccal állott a kötelek és láncok között, és lehunyta a szemét. Az asszonyok egy része zokogott, a férfiak imája hangosabb lett. A tömeg felindulva zúgott. A tömegben ott voltak már azok is, akik között a zsidók gyerekeit kiosztották. Az új anyák és az új apák magukkal hozták a gyerekeket is. Nézzétek – mondták nekik –, így jár az, aki makacsul megmarad istentelen gonoszságában.

A zsidók mind a harmincan oda voltak már kötözve a cölöpökhöz. A selmecbányai hóhér ekkor jelt adott, és a legényei a rőzsekötegeket lassan odarakták és felhalmozták a cölöpök köré. Azután a selmecbányai hóhér égő fáklyájáról meggyújtott még néhány fáklyát, és ő és a legényei egymás után gyorsan meggyújtották a rőzsehalmokat. A száraz rőzse lángra lobbant A fellobbanó lángokkal együtt egy jajkiáltás szaladt végig a máglyákon. A tömeg izgalma egy felordítással felelt. A lángok magasra lobogtak, a selmecbányai hóhér és a legényei új rőzsekötegeket dobtak a tűzre. A tűzből hangos szóval kihallatszott a Sámuel imája: „Mindezekért is áldassék, dicsértessék és magasztaltassák az Úr.” Töredezve és akadozva hatoltak át a tűzön a zsoltár szavai, amelyeket Simon mondott hangosan: „Körülvettek engem a halál kötelei, és a pokol szorongattatásai támadtak meg engem… Az Úrnak nevét segítségül hívom… az Úr kegyelmes és igaz… Térj meg, lelkem, a te nyugalmadba.” Azután a tűz lángja körülvette és elnyelte a megkötözött embereket. A tömeg izgalma hangosan ordított, és néhány férfi és néhány asszony izgalomtól reszketve áttört a huszárok között, hogy a selmecbányai hóhérral és a legényeivel együtt új rőzsekötegeket rakjon a tűzre. A rend felborult. Az új anyák előrenyomultak, és mutogatták a gyerekeknek a máglyát, és intették őket, hogy csak nézzék meg jól: hogy soha el ne felejtsék, mire visz az istentelenség és a gonoszság. A tömeg zúgásában ekkor egy sikoltás hallatszott. Egy kislány kitépte magát egy asszony kezéből, és átbújva a huszárok között, előrehajtott fejjel rohant egy máglya felé. A sárgán égő lángok között fel lehetett még ismerni Ábrahámot és feleségét. A huszárok felbomló során át egy asszony kiabálva szaladt a kislány után. Ráchel azonban már ott volt a máglyánál, egyetlen ugrással bent volt a széles tűzkör közepében, és térdre roskadva nyújtotta ki a két kezét a cölöp felé. A selmecbányai hóhérnak egy legénye olyan mozdulatot tett, mintha ki akarná menteni, de a hőség a máglyának a közelében olyan nagy volt, hogy rögtön visszahúzódott. A térdre roskadt Ráchelt így elborították a lángok.

A tömeg újra felzúgott. Egyre több ember furakodott át a huszárok sorfalán, hogy izgalomtól reszketve dobálja a rőzsekötegeket a tűzre. A tűzben alig látszottak már emberi alakok. A tömegen kívül – lóháton – ott voltak a bazini grófok is. Ferenc gróf fanyar mosollyal nézte a máglyákat és a tömeget. Tamás gróf mereven nézett a tűzbe. A világ ragyogó, biztató, reggeli napsütéssel volt tele. A máglyákon ember már nem látszott; tíz bágyadt, sárga tűzoszlop állott egymás mellett, amely felfelé nyújtogatta füstfejét, és fekete betűket rajzolt a kék égre. A tömeg zúgása aztán elhallgatott; a máglyák leégtek, és a helyükön nem maradt más, csak por és hamu.

Vége