HELGA LIARA

AZ ELHAGYOTT

Könyv Guru

Budapest, 2025

Képzeld el, hogy a világ, amit ismersz, megsemmisült,

és nem maradt más, csak egyetlen kontinens.

Ahol azonban már nem csak emberek élnek…

Annie, nemrég végzett Őrzőként készen áll rá, hogy beteljesítse a Sagitták legfőbb feladatát: biztosítsa Vaalbara népének békéjét és a fajok közötti egyensúlyt. De hogyan vigye ezt véghez egy felhők közé zárt városból? Minden vágya, hogy a kontinensen kapjon szolgálatot, ám bátyja és egyben Parancsnoka szerint még nem áll készen. Annie mindenáron bizonyítani akarja, hogy bátyja téved, ezért amikor észrevesz egy gyanús szándékú idegent a városban, nem habozik.

Relictus alig várja, hogy megszabaduljon kegyetlen főnökétől, ám ehhez még egy utolsó munkát teljesítenie kell: el kell lopnia egy fegyvert. Nevetségesen egyszerű utolsó munkának ígérkezik, ám ő tudja, hogy ami egy tervben elromolhat, az el is romlik. Arra azonban még a sokat látott Relictus sem gondolt, hogy majd pont egy tapasztalatlan Őrző nehezíti meg a dolgát.

Annie és Relictus útja egy Pegazusnak és néhány elgurult almának köszönhetően keresztezi egymást. A férfi nem akar mást, mint elmenekülni, a lánynak mindennél fontosabb, hogy elkapja. Macska-egér játékuk azonban éles fordulatot vesz, amikor rájönnek, hogy a kontinens, Vaalbara és mindenki, aki fontos számukra, veszélyben van.

Vajon szeretteikért együtt tudnak majd működni?

Képesek lesznek majd olyan hőssé válni, amilyenre a világnak szüksége van?

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet: Relictus

2. fejezet: Annie

3. fejezet: Relictus

4. fejezet: Relictus

5. fejezet: Annie

6. fejezet: Annie

7. fejezet: Relictus

8. fejezet: Annie

9. fejezet: Relictus

10. fejezet: Altair

11. fejezet: Annie

12. fejezet: Relictus

13. fejezet: Annie

14. fejezet: Relictus

15. fejezet: Annie

16. fejezet: Relictus

17. fejezet: Annie

18. fejezet: Relictus

19. fejezet: Annie

20. fejezet: Altair

21. fejezet: Relictus

22. fejezet: Annie

23. fejezet: Relictus

24. fejezet: Altair

25. fejezet: Annie

26. fejezet: Relictus

27. fejezet: Altair

28. fejezet: Annie

29. fejezet: Relictus

30. fejezet: Altair

31. fejezet: Relictus

32. fejezet: Annie

33. fejezet: Relictus

34. fejezet: Annie

35. fejezet: Relictus

36. fejezet: Annie

37. fejezet: Relictus

38. fejezet: Annie

39. fejezet: Relictus

40. fejezet: Annie

41. fejezet: Annie

42. fejezet: Altair

43. fejezet: Relictus

44. fejezet: Annie

45. fejezet: Relictus

46. fejezet: Annie

47. fejezet: Relictus

48. fejezet: Annie

49. fejezet: Relictus

50. fejezet: Annie

51. fejezet: Relictus

52. fejezet: Annie

53. fejezet: Altair

54. fejezet: Annie

55. fejezet: Relictus

Epilógus: Gemma

Fajismertető

Nagymamáimnak.

Köszönet a könyvmoly génekért!

És neked,

akiben mások nem hittek eléggé,

akinek valaha azt mondták, hogy nem vagy rá képes,

akivel valaha azt éreztették, hogy túl kevés vagy gyenge vagy,

akit kinevettek az álmai miatt.

Mutasd meg nekik, hogy tévednek!

1. FEJEZET: RELICTUS

A hajnali köd még a fenyőfák ágaiba kapaszkodott; nehezen akarta elengedni őket, akárcsak Relictus a kardja markolatát. A vékony vászoning kevés volt ahhoz, hogy a hűvös hajnali széltől megvédje, de ő semmi mást nem érzett, csak a gerince mentén legördülő izzadságcseppeket. Azok is azt bizonyították, hogy a hajsza kényelmetlenül hosszúra nyúlt.

Azok a rohadékok!

Már önmagában az is nagy merészségre vallott, hogy ember létükre hívatlanul jelentek meg a Nagyerdőben, amely a természet lényeinek otthona volt, azoké a fajoké, akiket együtt védelmezőknek neveztek. Az viszont, hogy a virágtündérek fürdőjénél leskelődtek, egyenesen öngyilkossági kísérletnek számított. Relictus azonban ezer örömmel vállalta, hogy saját kezűleg oldja meg ezt a problémát. Persze csak miután kiderítette, hogy a vakszerencse vezette a három férfit a florekokhoz, vagy valaki útbaigazította őket. Márpedig Relictus nem hitt a szerencsében. Csak azok kényelmesedtek bele, akik nem bíztak eléggé saját magukban és a képességeikben.

Tudta, hogy az egész éjszakán át tartó üldözés végeredménye csakis az lehet, hogy rátalál a három betolakodóra. Ezt pedig nem holmi ismeretlen erő kegyének, a Teremtők jóakaratának vagy az előre megírt sorsának köszönhette. Nem. Az erejének és az állóképességének tartozott hálával, amiért bírta a tempót. Az ereiben fortyogó, kitartó dühének, amely kellően motiválta a hajszában, és persze az évek alatt tökéletesített nyomolvasó képességének, amelyben maradéktalanul megbízott. Ezért nem lepődött meg, amikor a hajnali köd felszakadozása után észrevett egy tisztán kivehető lábnyomot a nedves talajon.

Erős karjában megfeszültek az izmok, kezét ökölbe szorította, rövid körmei félhold alakú mélyedéseket hagytak a fegyverforgatástól kérges tenyerén. Fogait úgy szorította össze, hogy borostás állkapcsa megfájdult. Érezte, ahogy a fenyők illatát hozó, kósza fuvallat összeborzolja világosbarna haját, de ő mozdulatlan volt. Csak az orrán át szinte áttetsző páraként távozó lélegzet bizonyította, hogy élő ember, nem pedig az ősöreg fák egyike, amelyek több évszázada őrizték már a Nagyerdő és a benne lakó védelmezők titkait.

A harag újult erővel lobbant fel benne, de tudta, hogyan kezelje. Ismerte az érzést, amikor a féktelen düh embertelen erővel ruházza fel. Ahogy azt is, hogyan vakítja el és süketíti meg. Sok időbe telt, amíg megtanulta átformálni ezt a fajta haragot, de megérte. A megfelelően kordában tartott indulatból ugyanis könnyen előnyt kovácsolhatott. Így néhány mély lélegzet után tudatosan ellazította az izmait, tett néhány vállkörzést, és megropogtatta az ujjait. Ezután csak állt és figyelt. A lábnyom friss volt, nem dermedt meg a kora reggeli hidegben, nem deformálta el egy arra járó állat lépte, még ráhulló tűlevelek sem fedték.

A közelben kell lenniük!

A Nagyerdő több mint tizenkétezer négyzetkilométernyi területet foglalt el a Földön megmaradt egyetlen kontinensen, Vaalbarán, de Relictus úgy nőtt fel, hogy újra és újra bejárta az egészet. Így hiába uralta éjszaka áthatolhatatlan sötétség az erdőt, ő tudta, hogy merre vannak, egyszerűen csak nem értette. A fürdő a Nagyerdő délnyugati részén volt, nem messze Relictus családjának otthonától. A jelenlegi helyzetük a két nagyobb, emberek lakta város között volt. Ugyanakkor mind Nyugatvárostól, mind pedig a kontinens közepén található fővárostól, Kristálytól több napnyi távolság választotta el őket. Mégis az lett volna a logikus, hogy ismerős úton futnak el, valamelyik település irányába. Ehelyett északnak tartottak, ahol az erdő egyre sűrűbbé vált, míg az Ékkő-hegy lábának nem ütközött. Az idiótáknak fogalmuk sem volt, hogy mit csinálnak.

A következő pillanatban a fülének jól megszokott erdei hangok közé betolakodott néhány idegen lépés zaja. Recsegve hajoltak meg az ágak, gallyak roppantak nehéz súlyok alatt. Túl hangosan, túl durván közlekedtek. Az erdő tudta, hogy idegenek, így nem rejtette el a mozgásuk zaját. Relictust azonban jól ismerte. A férfi céltudatosan indult a hangok felé.

– Szerintetek leráztuk? – hallotta meg az egyik férfi kérdését jobb kéz felől. Mivel nem fogta vissza a hangerejét, bizonyára azt hitte, hogy igen. Relictus nem sokáig hagyta meg ebben a hitben.

– Szerintem nem – felelte meg ő maga a kérdést, mire három kikerekedett szempár fordult felé.

Relictus a gyalogösvényt határoló domb tetején állt, a betolakodók pár méterrel lejjebb. Az ostobák még arra sem vették a fáradságot, hogy elkerüljék a kitaposott utat.

A hajnali napfény kezdett erőre kapni, a fenyőfák pedig jótékonyan átengedték őket a kevésbé sűrű tűlevelek között, így Relictus a szintkülönbség és a néhány méternyi távolság ellenére is meg tudta figyelni őket. Az egyiküknek annyira szétálló fülei voltak, hogy Relictus egérhez hasonlította volna, ha egyébként nem magasodott volna legalább két fejjel a társai fölé. A másik kettő alacsonyabb volt, de a válluk ugyanolyan széles, mint a hórihorgas barátjuknak. Egyszerű, durva anyagból készült, ujjatlan tunikát és lábukra simuló nadrágot viseltek, így Relictusnak egyetlen pillantásból is világos volt, jogosan gondolják, hogy előnyben vannak vele szemben. Izmos karjuk és vastag lábuk mind olyan erőről tanúskodott, amelyre bizonyára büszkék voltak a városi kocsmákban. Relictus azonban sok hasonló kaliberű férfit látott már életében, és tudta, hogy a legtöbbjük ugat, de nem harap. Ékes bizonyíték volt erre az a tény, hogy egyiküknél sem volt fegyver.

Széles vigyor terült el Relictus arcán.

– Szóval hogy is van ez? – kérdezte fesztelenül, miközben óvatosan lejjebb lépett a domboldalon. – Összejöttetek páran, ittatok néhány korsó olcsó húgylét, amit sörnek becéztek, majd arra jutottatok, hogy fel kéne dobni valamivel az estét?

– Nem csináltunk semmi rosszat, haver! – találta meg a hangját az egyik alacsonyabb férfi. Amikor ártatlanságát bizonyítva széttárta karját, Relictus észrevette, hogy bal kezéről hiányzik két ujja.

– Itt az ideje, hogy tisztázzunk pár dolgot. Először is – mondta Relictus, miközben felemelte mutatóujját és közelebb lépett hozzájuk –, mi nem vagyunk haverok, de még csak ismerősök sem. Másodszor – még egy lépés, még egy ujj –, elég illetlen dolog meglesni egy hölgyet. És harmadszor…

– Te is ott voltál – szólt közbe és mutatott vádlón Relictusra a legmagasabb. – Ember vagy, nem igaz? Neked sem lett volna szabad a florekok körül lebzselni.

– Ja, tényleg! Nem kéne irigynek lenned – mondta a harmadik, miközben éhesen elvigyorodott és megnyalta a szája sarkát. – Jutott volna mindannyiunknak elég tündér punci.

A vigyor szélesebb, az éhség romlottabb lett az arcán. A barátai kötelességtudóan felvihogtak, de néhány kínos pillanattal később rájöttek, hogy Relictus nem nevet velük. Ő lassan a férfi elé sétált, miközben le sem vette a szemét a nyelvéről, amellyel ismét megnyalta az ajkát.

Nem lehetsz olyan ostoba, hogy folytatod – gondolta egy pillanattal korábban, hogy az idióta ismét szavakat kezdett a lába elé okádni.

– Ugyan már! Azt hallottam, hogy mindegyiknek másféle virágillatú a…

A férfi nem tudta befejezni a mondatot, mert a következő pillanatban Relictus az áldozatára lecsapó kígyó gyorsaságával nyúlt előre és kapta el a nyelvét.

Sokan csak az oldalán lógó kardját vették észre, ám Relictus néha előnyösebbnek gondolta a kevésbé látványos fegyvereket. A csuklóját körbefogó bőrpánt apró, levélformájú pengét rejtett, amely egy gyakorlott csuklómozdulat után azonnal az ujjai közé csúszott. Épp annyira nyomta bele a nyelvbe, hogy a férfi szeméből könnyek csorogjanak.

A vihogás hamar elhalt, még az ébredező napfény is remegve gondolkodott, hogy visszabújjon-e és hagyja, hogy az efféle ocsmány dolgokat elrejtse az éjszaka. Relictus egyik ujján végigcsorgott a férfi nyála, aki esetlenül rimánkodni próbált.

– Nem engedtétek, hogy befejezzem – mondta halkan Relictus. – Harmadszor pedig – folytatta, majd még mélyebbre nyomta a pengét –, az a hölgy, akit meglestetek, a húgom.

A férfi szemei abban az ezredmásodpercben kikerekedtek, amikor rájött, hogy ez az információ mit jelent a nyelvére nézve.

Nem tévedett.

Relictus egyetlen határozott mozdulattal levágott a férfi nyelvéből egy darabot. Akkorát talán nem, hogy örökre elnémuljon, de szócsatákba ezentúl nem kell bocsátkoznia. A férfi azonnal a szája elé szorította a kezét, próbálta felfogni az onnan kifolyó nyállal keveredett vért, miközben artikulálatlanul üvöltött.

Mire Relictus lehajította a kezében maradt, hasztalanná vált húscafatot a földre, a három betolakodó már rohant tovább az úton. Az utolsó jajgatása visszhangzott a fenyők között, amelyek ugyanolyan morózusan nézték a jelenetet, mint Relictus. Beletörölte nyálas kezét a sötétbarna bőrnadrágjába, majd visszatette az apró pengét a csuklópántjába. Csak ezután indult el ismét a férfiak után, szinte elégedetten, amiért a hajsza tovább folytatódhat.

Az út pár méterrel előrébb elkanyarodott, így ismét szem elől tévesztette őket, de nem volt kétsége afelől, hogy rájuk fog találni. Mindig megszerezte, amit akart. Most pedig semmit sem akart jobban, mint elverni azokat, akik rá mertek nézni a húgára.

Futólépésben alig egy perc alatt elérte a kanyart, ám utána azonnal megtorpant.

Ott állt előtte az egérfülű, az ujjatlan és a – most már – nyelvetlen fickó. Akár egy borzalmas vicc is lehetett volna, ám ott volt még három férfi és két nő, hasonlóan vastag karokkal, mint a társaik, és ugyanolyan vérszomjas tekintettel néztek Relictusra. Nyolc ember az egy ellen még Relictus mércéjével nézve is igazságtalannak számított, de a társaság mögött álló metallum volt az, aki miatt végül megadóan felemelte a kezét.

A kőtestű alak kétszer magasabb volt Relictusnál, és hatalmas lapáttenyereivel könnyedén összemorzsolhatta volna akármelyik szikladarabot, Relictus csontjairól nem is beszélve. Mindenki, aki a metallum fajba tartozott, úgy nézett ki, mintha csiszolatlan kődarabokból formálták volna meg a testét, ezért nem volt könnyű feladat megkülönböztetni egyiket a másiktól. Ám Relictusnak nem is volt szüksége rá. Ugyan a metallumok is a védelmező fajok közé tartoztak, az erdőben mégsem volt megszokott a jelenlétük. Az, hogy most itt volt az egyikük, csak egyet jelenthetett.

Így amikor az emberek végül a földre vitték, hátrakötötték a kezét és rothadó föld szagát árasztó zsákot húztak a fejére, majdnem szólt nekik, hogy nem kell ez a nagy felhajtás. A durva körítés nélkül is tudta, hogy nagy szarban van.

2. FEJEZET: ANNIE

Torkaszakadtából üvöltött, mégsem jött ki hang a száján. Gyorsabban futott, mint valaha, mégsem mozdult előre egyetlen centit sem. Előrenyújtotta apró kezeit, de csak a levegőt sikerült megmarkolnia.

– Ne, kérlek! – kiáltotta némán.

Égett a nyelőcsöve, a hangszálai pattanásig feszültek, az arca vörösen izzott a kétségbeesett próbálkozástól, amely mégis hiábavalónak bizonyult. Nem érte el őket.

Két, csillogó páncélba öltözött alak sétált előtte. Az egyikük magasba emelt egy kardot, amely hosszabb volt, mint a karja. A mellette álló nő befont hajából kicsúszott néhány arany hajszál, amelyek így szabadon lebegtek a nyaka körül. Egyik karját hátrahúzva megfeszítette a kezében tartott íj húrját.

Ő a hátuk mögött volt, de még így is gyönyörűnek és rettenthetetlennek látta őket.

Az idő lelassult, a férfi és a nő szinte mozdulatlannak tűnt. Ez abba a hiú reménybe kergette a lányt, hogy így még elérheti őket. Odaér és megállíthatja őket. Megakadályozhatja, hogy a halálba rohanjanak.

– Ne menjetek el! Kérlek!

Rimánkodása néma maradt, de az idő hirtelen elindult, mintha megunta volna a várakozást. A férfi és a nő ajkáról hangos csatakiáltás hangzott fel, elnyomva a lány torkából feltörő sikolyt, amely ezúttal élesen hasította ketté a levegőt.

Aztán az idő ugrott egyet. Mire a lány előrelépett kettőt, már a földön fekve talált rájuk. A férfi torkából bugyogva tört fel a vér, miközben tátogva próbálta kierőszakolni magából utolsó szavait. A nő szemei már lélektelenül, az örökösen bennük fénylő csillogás nélkül meredtek az égbolt felé. A gyülekező sötét felhők eltakarták a megnyugvást hozó napfényt.

A lány dermedten állt a testek felett. Tudta, hogy meg kellene kímélnie magát a látványtól és becsukni a szemét, de képtelen volt rá. A felhőkből lassú, de sűrű egymásutánban ugrottak fejest az esőcseppek. Kopogtak a holtak páncélján, elkeveredtek a vérrel és a sárral.

Kopp. Kopp-kopp. Kopp. Kopp-kopp-kopp.

Két pillanattal később már zuhogott, és a lány érezte, ahogy átázik a vékony ruhája, koponyájára tapad rövid haja. A kezét még mindig előrenyújtotta. Tekintete az ujjaira meredt. Riadtan vette észre, hogy nem esővíz, hanem vér csöpög le róluk. Kétségbeesetten nézett a testére, nyúlt hajához és arcához. Mindenhol meleg, mélyvörös vér borította.

Kopp. Kopp-kopp. Kopp. Kopp-kopp-kopp.

A felhőből hulló vércseppek belefolytak a szájába, az orrába, a ruhája alá pofátlankodtak. Belepte a holtakat, ő pedig tehetetlenül nézte, ahogy a vér egyre feljebb kúszik a testén. Ott hullámzott a térdénél, a csípőjénél, végül már az állánál.

Ismét kiáltani akart, de a meleg, fémízű folyadék kitöltötte a száját és lecsorgott a torkán.

Kopp. Kopp-kopp. Kopp. Kopp-kopp-kopp.

Riadtan ült fel, miközben nagy kortyokban nyelte a levegőt. A bőre ragacsos volt, amitől a pánik újult erővel csapott le rá. Kétségbeesetten dobta félre a takarót és rángatta le magáról a kinyúlt pólót, amelyben aludni szokott. Végigtapogatta edzett testét, amely most túl gyengének tűnt. Arcához nyúlt, a bőre szinte lángolt. Ajka, amelyről mindig úgy képzelte, hogy aránytalanul vastag az arca többi részéhez képest, most remegve nyílt szét, hogy utat engedjen kapkodó lélegzetének. Beletúrt vállig érő hajába. A sötétbarna, hullámos tincsek fojtogatón tapadtak a tarkójára. Vékony izzadságréteg fedte a bőrét, de vér nem volt. Vérnek nyoma sem volt.

Kopp. Kopp-kopp. Kopp. Kopp-kopp-kopp.

A hangra az ágy melletti ablak felé kapta a fejét. Mikor meglátta, ki gubbaszt a párkányon, a megkönnyebbüléstől esetlen nevetés bukott ki belőle.

– Csak te vagy az – suttogta rekedten.

Az udvariatlan csőrös, aki minden reggel kötelességtudóan játszotta el az ébresztője szerepét, félredöntötte fejét, értetlenül pislogott párat, majd elrepült.

Annie hangosan felnyögve dőlt vissza a még nyirkos párnájára. Már hónapok óta nem volt rémálma, talán ezért érezte ezt most különösen intenzívnek. Gyerekkorában rendszeresen ébredt torkában megrekedt sikollyal, a véres holttestek látványától kísértve, de azok fokozatosan elmaradtak, miután elkezdte őrzői tanulmányait. Minél több kiképzésen vett részt, annál inkább úgy érezte, hogy képes megvédeni másokat és saját magát is. Még ettől a rémálomtól is.

Talán azért talált hozzá ismét vissza, mert kimerülten és idegesen feküdt le aludni. Nagy nap volt a mai, nem akarta elszúrni az egyetlen lehetőségét, hogy bizonyíthasson a parancsnoknak. A stressztől görcsölő gyomor és összeszorult torok azonban tökéletes táptalajt biztosított a rémképek elburjánzásához.

A nyakában lógó láncot díszítő, nyílhegyet formáló medált markolva és a fehér plafont bámulva próbálta normalizálni a légzését. Beszívta a szülővárosára, Orionra jellemző hűvös, friss, hegyi levegőt, hátha segít elterelni a figyelmét az álom emlékéről. Végül megragadta a legelső jelentéktelen, de biztonságos gondolatot, amely eszébe jutott. Azt, hogy tulajdonképpen szerencsésnek kellene éreznie magát, amiért a madár minden reggel megtiszteli a jelenlétével. Oriont ugyanis több száz évvel korábban a felhők közé építették a sagitták és a mágusok, így itt nem voltak állatok, csak néhány olyan szárnyas, amelyiknek nem jelentett akadályt a földfelszín fölött több mint háromezer méterrel lebegő városban élnie. Meg aztán, ki tudja? Ha a kopogásával nem zavarta volna meg a reggelét, talán örökre az álomban reked.

Megborzongott a gondolattól. Egy pillanattal tovább sem volt képes az ágyban maradni.

Miközben megtalált lendületét kihasználva felpattant, ismét kinézett az ablakon. A lakóövezet mellett szigorúan őrködő Felhő-hegy csúcsát már narancssárgába öltöztették a napsugarak, azt üzenve, megint késésben vagy!

Gyorsan belépett apró otthona még apróbb fürdőjébe. A zuhanycsövekből rázúduló, hideg esővíz gondoskodott róla, hogy a testére tapadt izzadsággal együtt a rémálom maradékát is eltüntesse a lefolyóban, majd megsemmisítse azt az Orion alatt található égi fényrétegben. Mire magára tekert törölközőben kilépett a fürdőszobából, már csak egyetlen gondolat bosszantotta.

– Már megint Nixának lesz igaza!

Legjobb barátnője visszahúzódó lány volt, egyedül Annie társaságában találta meg a bátorságát. A gyerekkor óta tartó barátságokra jellemzően mindketten tudták, hogy egymás előtt biztonsággal mutathatják meg álarcoktól mentes, valódi énjüket. Nixa valódi énje pedig minden bizonnyal egy manipulatív szerencsejátékos volt, mivel sikerült rávennie, hogy kössenek fogadást. Ha megint elkésik, Annie fél évig nem vághatja le a haját. Ez pedig teljesen ki volt zárva.

Elindult a fürdőn kívüli egyetlen szoba ellentétes sarkába, ahova a kétajtós ruhásszekrényét tolta. Közben a középen álló ebédlőasztalra kirakott tálból felkapott egy piros almát. A zöldet jobban szerette, de Orionon egyetlen sagitta sem lehetett válogatós. Másféle gyümölcsről csak álmodni lehetett, bár tulajdonképpen még az sem volt javasolt – igaz, azt még a bölcsek is belátták, hogy az álmokat nem lehet irányítani. Az éjszakája után Annie ezt kifejezetten bánta.

Szájában az almával rángatta magára az őrzők kötelező viseletét, a szűk, de strapabíró bőrnadrágot, amikor valaki kopogott a bejárati ajtón. Beletörődve, hogy úgysincs olyan szerencséje, hogy a madár tért vissza, gyorsan magára kapta a vastag vászonból szőtt, dereka vonalát szorosan követő felsőt. Mire végzett, Nixa megunta a várakozást és beengedte magát.

– Látod? – kérdezte Annie, miközben próbált úgy tenni, mintha nem lett volna még kedvesen is csak ziláltnak nevezhető a külseje. – Időben elkészültem!

– Azért az ingedet gombold össze, nehogy a tanítványaid megkérjenek, hogy valami egészen mást oktass nekik.

A Nixa szív alakú arcát keretező rézszínű loknik vidám rugózásba kezdtek, amikor a lány elhajolt a felé repülő alma elől.

– Tudod – kezdte Annie, miközben az említett gombokkal bíbelődött –, ha Orionon valaha lázadás tör ki, akkor az az almák miatt lesz.

Nixa rá nem jellemző módon a lehető legkevésbé nőiesen horkantott fel.

– Ha ebben a városban lázadás tör ki, az egyenlő lesz a világvégével.

– Tudom, hogy amióta a gyógyítók megalkották a mannát, már nem tárolunk olyan sok földi ételt idefent, de soha nem értettem, hogy a gyümölcsök közül miért csak almát kapunk. Miért nem kaphatnánk például málnát?

– Azt sem tudod, hogy szereted-e a málnát – mutatott rá Nixa. Ő bezzeg soha nem panaszkodott olyan apróságok miatt, mint a szűkös étel- vagy italválaszték, de még a szeles, hűvös időjárás miatt sem.

– Viszont szívesen kideríteném, hogy szeretem-e – makacskodott Annie. Miközben betűrte a már illendően zárt felsőt a nadrágjába, odalépett a nagy jóindulattal konyhának hívott szekrényekhez és az egyikből elővett két ampullát. – A mannánál biztosan csak jobb lehet – emelte fel a fiolát, amely nagyjából akkora volt, mint a mutatóujja, és keserűsárga folyadék hullámzott benne. Az egyiket átadta Nixának, koccintottak, majd egy húzásra megitták.

A manna minden szükséges tápanyagot tartalmazott, amelyre a sagittáknak szüksége volt. Bár ránézésre a sagitták többsége olyan volt, mint az emberek, az állóképességük mégis meghaladta az övékét, lassabban merültek ki, így terhelhetőbbek voltak. A kellő energiához ugyanakkor az átlagosnál valamivel több ételre volt szükségük. A gyógyítók a sagitták élelmezésének kényelmesebb és gyorsabb megoldását kutatva alkották meg a mannát, amely ugyan íztelen és szagtalan volt, Annie-nek mégis felfordult tőle a gyomra.

Tulajdonképpen az almát – és még néhány egyéb élelmiszert – is csak azért raktározták, hogy táplálják a hamis érzetet, miszerint az idefent élők is részesülhetnek mindenből, amiből a vaalbaraiak. Annie amikor csak tehette, szilárd ételt evett, de úgy érezte, aznap a legjobb formájában kell lennie.

A laktató, ám cseppet sem élvezetes reggeli után Nixa izgatottan csapta össze a tenyerét és indult meg a bejárat felé, de amikor látta, hogy Annie félredob néhány széken hagyott holmit, visszafordult.

– Mit keresel?

– A hajgumimat. Ne! – emelte fel azonnal a kezét, amikor látta, hogy Nixa már szólásra nyitja a száját. – Bele se kezdj! Belementem, hogy ennél rövidebbre nem vágom le – mutatott a vállát verdeső, még mindig kissé nedves tincsekre –, de azt nem akadályozhatod meg, hogy összefogva hordjam.

– Pedig a Teremtőink ajándékát…

– Phoenix! Komolyan mondtam! – szólt rá ismét a már szégyentelenül vigyorgó Nixára, aki tudta, mekkora bajban van, hiszen Annie a teljes nevén hívta.

Barátnője is azok közé tartozott, akiket teljesen lenyűgözött a hajkoronája. Annie meg sem tudta volna számolni, élete huszonkét éve alatt hányszor hallotta, hogy azok a tincsek a Teremtők ajándékai. Az átkozott hajszálai ugyanis halványan ragyogni kezdtek, amikor rájuk esett a holdfény. Ez pedig még az univerzum lényei között is kivételes tulajdonságnak számított. A sagitták olyan szövegekkel álltak elő, mint tiéd az örök fény, vagy a legsötétebb pillanatokban sem vagy egyedül, esetleg Annie kedvence: az univerzum figyel rád. Hát, Annie őszintén sajnálta az univerzumot, ha valóban őrá figyelt, mert a saját életénél unalmasabb műsort elképzelni sem tudott.

Nixa végül nem kínozta tovább, Annie pedig talált egy bőrdarabot, amelynek segítségével a feje tetején összefogta a haját. Mielőtt még kilépett volna a házból, tekintete akaratlanul is a ruhásszekrényre tévedt. Arra gondolt, amit mögötte őrizgetett. Valamikor milyen fontos lett volna neki, hogy az a tárgy is vele legyen egy ilyen napon. Azonban hamar elengedte a gondolatot, és végül üres kézzel lépett ki a házból.

– Várod már a mai órát? – kérdezte barátnőjétől.

Annie már több mint egy éve oktatta az őrzőnek készülő tanoncokat, de először vonta bele az órába barátnőjét és Nixa védenceit is.

– Persze! Már épp ideje lenne, hogy a tanrendbe belevegyék ezt is. Ha már tanoncként megtanulnának bánni velük, akkor nem akadnának ki annyira, amikor az őrzővé avatáskor közelről is látják őket. Ha a mai napunk jól sikerül, akkor beszélni fogok erről a parancsnokkal is.

Annie ritkán látta barátnőjét ennyire határozottnak és eltökéltnek, pedig jól állt neki. Borostyán íriszében vad tűz lobbant, amitől az egész arca felragyogott. Mivel Annie egész életében ismerte őt, hajlamos volt elfelejteni, hogy Nixa facundia volt, vagyis félig sagitta, félig védelmező.

Sagitta származása megmutatkozott a kedvességében és önzetlenségében, azonban le sem tagadhatta volna védelmező származását sem, hiszen ennek köszönhetően értett szót a védenceivel. Annie ennek jelét vélte felfedezni a szemében lobogó tűzben is. Az őrzők parancsnokának esélye sem lesz majd Nixával szemben.

– Hát akkor – vetette át barátnője vállán a karját, miközben érezte, hogy újult lelkesedés feszíti a mellkasát – tegyünk róla, hogy ez a nap fantasztikusan sikerüljön!

3. FEJEZET: RELICTUS

Persze, hogy csapda volt. Relictus pedig olyan vidáman sétált bele, mint legelőször a bordélyházba. Utólag könnyű volt észrevenni az árulkodó jeleket. Hiszen mégis mikor fordult elő, hogy emberek merészkedtek volna a Nagyerdő mélyére? A fürdő, ahová a húga, Mellina is járt a többi környékbeli florekkel együtt, egy rejtett tisztáson volt. Véletlenül egyetlen ember sem találta volna meg. Az viszont nem volt titok, hogy Relictus bármit megtenne a családjáért, és ezzel könnyen elő lehetett csalogatni.

Azt hitte, kordában tartotta a dühét, de a jelek szerint annak mégis sikerült elhomályosítania a tisztánlátását.

Nem vitték túl messzire. Bár zsákkal a fején az idő egész más ütemben telt, Relictus úgy gondolta, nagyjából fél órát sétálhattak. Próbált odafigyelni a körülötte magasodó fenyők tűleveleinek rezdüléseire, az ágak reccsenéseire. Tudta, hogyan értse meg a fák beszédét. Apja Esculus, aki a lignum – vagyis az emberek nyelvén faőr – faj kiemelkedő tagja volt, már gyerekkorában megtanította neki. Most azonban mindegyik hallgatott, nem árulták el, merre viszik. Görcsbe rándult a gyomra, amikor eszébe jutott, mit gondolna az apja a kialakult helyzetről. Jobb is, ha a fák nem figyelnek.

A következő pillanatban hirtelen eltűnt a nap. A zsákvászon tömör anyaga kevés fényt engedett át, de még az is gyorsan elszökött a nedves hideg elől, amely körbevette őket.

Egy barlang.

Nem volt meglepő. A metallumok utálták az erdőt, de még annál is jobban a napfényt. Ezért rendezték be a központjukat Mélységben, abban a hatalmas barlangrendszerben, amely a Nagyerdő északi részét uraló Ékkő-hegy alatt húzódott. Túl messze ahhoz, hogy most is odavigyék, de Relictus tudta, ha ő nem mehet oda, akkor…

– Relictus, drága barátom!

… ez a rohadék jön ide.

– Argutus – szűrte ki a nevet a fogai közül.

Argutus még a metallumok között is feltűnő jelenségnek számított, de nem csak magassága és ereje miatt. Azért állt a faj képviselőjeként a ranglétra tetején, mert könnyen ráérzett, hogy másoknak mire van szüksége, és mindig magára tudta ölteni a megfelelő maszkot. Ha kellett, ravasz volt, de ha arra volt szükség, nyájas is tudott lenni.

Relictus a vele való találkozásig azt hitte, jól ismeri a metallumok természetét, hiszen többel is üzletelt már, de Argutus meglepte. Kedvesen hellyel kínálta az asztalánál Kristály egyik homályos kocsmájában. Addig a pillanatig soha nem volt vele kedves egyetlen metallum sem.

Az azóta eltelt években viszont megtapasztalta, hogy akármelyik álarcát viseli is Argutus, a mögöttük megbújó valódi énje nem változik. Az mindig kegyetlen és vérre szomjazik.

Valaki végre lerángatta a fejéről a zsákot. A sziklafalra erősített fáklyák gyér fényében ösztönösen keresni kezdte a lehetséges menekülési útvonalakat. Csak két kijárat volt. Az egyiknél két ember állt, és mögöttük halványan látszott a barlang szájához merészkedő napsugarak fénye. A másikat egy metallum állta el, és néhány méter után beleveszett a sötétségbe. A barlang széles volt, a plafonját el sem érte a fény, de túl sokan voltak idebent ahhoz, hogy ennek ellenére ne tűnjön szűkösnek. Argutus Relictusszal szemben állt, olyan nyugodt arckifejezéssel, mintha egy piknikre érkeztek volna.

Relictus próbált kihasználni minden centit, és addig hátrált, amíg még nem tűnt túl nagy udvariatlanságnak. Argutus ugyanis úriembernek is tartotta magát, ami miatt ki nem állhatta, ha valaki nem adta meg neki a kellő tiszteletet.

Relictus vetett egy pillantást a másik két emberre, akik vele együtt a barlangba kényszerültek. Az egérfülű, az ujjatlan és a nyelvetlen triója helyett egy tagbaszakadt férfi és egy hasonlóan zömök nő állt a bejárathoz közel.

Ők is biztosan tudják, hogy milyen, amikor Argutus udvariatlannak tart valakit.

Mindkettejük nyakán vékony, világosszürke tetoválás húzódott, amely bilincsként ölelte körbe a torkukat. Csakis az elméjét megzavaró dühnek tulajdoníthatta, hogy korábban nem vette észre ugyanezt a jelet a három betolakodón. Ebből már rögtön rájöhetett volna, hogy Argutus rabszolgáival van dolga.

Hirtelen sajnálat ébredt benne az emberek iránt. Jól tudta, mit éltek át Argutus bányáiban, miket kellett tenniük azért, hogy legalább pár órára kiengedjék őket a tiszta levegőre. Az egyetlen szerencséjük az volt, hogy a metallumok nem bírták a napfényt, mivel romlott tőle a látásuk. Csakis ezért érdemelhették ki bizonyos rabszolgák, hogy felszíni megbízásokat kapjanak. Például azt, hogy csalják csapdába Relictust.

Az együttérzése eddig a gondolatig tartott.

Egy kis bajtársiasság jólesett volna tőlük, ha már mind megtapasztalták Argutus hirtelen haragját. Relictus hátán számos seb árulkodott a metallum temperamentumáról.

Akaratlanul is az Argutus derekánál lógó, összetekert korbácsra tévedt a tekintete. A tűz narancssárga fényében élesre csiszolt gyémántok csillantak meg a fegyver végén. Relictust elfogta a hányinger, de ügyelt rá, hogy ez ne látszódjon rajta. Amennyire tudta, kihúzta magát, állát felszegte, hogy Argutus sötét, feneketlen kútra emlékeztető szemébe nézzen, majd viszonozta a metallum arcán szétterjedő, hamis vigyort.

– Felesleges volt ez a színjáték – bökött az emberek felé. – Egyszerűen szólhattál volna.

– Ez így sokkal szórakoztatóbb volt, barátom – legyintett Argutus. A mozdulat önmagában képes lett volna előidézni egy kisebb sziklaomlást. – Elképesztő ez a védelmező ösztön a húgod iránt, pedig még csak nem is vagytok vérrokonok!

Relictusnak oda kellett figyelnie rá, hogy ne szorítsa ökölbe a kezét. Az, hogy a szülei csak nevelőszülei voltak, a testvére pedig csak mostoha, egyáltalán nem számított. Főleg akkor nem, amikor a biztonságukról volt szó. A tény, hogy Argutusnak tudomása volt egy olyan privát helyszínről, mint a florekok fürdője, és az, hogy éppen ezt a módját választotta Relictus előcsalogatásának, világos fenyegetés volt a részéről. Még csak titkolni sem akarta a rohadék, csak széles vigyorral figyelte Relictus minden válaszként adott, apró rezdülését. A férfi inkább témát váltott.

– Mit akarsz, Argutus?

A metallum felnevetett, ami arra emlékeztetett, amikor fémet csiszolnak a kövön.

– Ezt szeretem benned! Nem táncolsz körbe, mint egy kurva, te egyből fogod a tökömet és jó erősen megszorongatod! Semmi finomkodás, csakis a lényeg. Mondtam én – fordult a másik metallum felé, aki az egyik árnyékosabb sarokból meredt Relictusra kifejezéstelen tekintettel –, hogy ő lesz a mi emberünk.

– Pontosan mire is?

– Van számodra egy munkám.

Kedves, hogy úgy állítja be, mintha lenne választási lehetőségem.

Az egyik legelső kemény leckéje az volt Argutusszal kapcsolatban, hogy neki nem szokás nemet mondani. Soha. Miután ezt megtanulta, hamar az alvilág sűrűjében találta magát. Argutustól egyre komolyabb – és véresebb – megbízásokat kapott. A legrosszabb az volt, hogy tisztában volt vele, ha nem teljesíti azokat, nem csak ő fog szenvedni, ha viszont sikeresen végrehajtja, akkor Argutus elégedett lesz, és egy újabb munkával fejezi ki a háláját. Ördögi kör volt, amelynek csak az idő vethetett véget.

Tíz év. Tíz évig kellett ennek a rohadéknak dolgoznia azért, mert hat évvel korábban volt olyan ostoba, hogy elfogadja a segítségét. A határidő leteltéig szóba sem jöhetett az a válasz, hogy nem.

– Azt mondtad, kapok fél év pihenőt.

Alig látta a családját az elmúlt években, és sokba került kialkudnia ezt a fél évet is. Nem akart engedni belőle.

– Azt mondtam volna? – Argutus jobb szeme fölött megremegett egy kődarab, amiből arra lehetett következtetni, hogy felvonta a szemöldökét. Relictus a háta mögött ökölbe szorította a kezét, hogy még véletlenül se akarjon a kardjához nyúlni. Csakis azért hagyták nála a fegyvereit, hogy előkapja valamelyiket. Argutus alig várta, hogy rátámadjon, ezzel okot szolgáltatva egy újabb büntetésre. – Tudod, barátom, a dolgok változnak. Manapság gyorsabban, mint hinnéd.

A barlangban minden jelenlévő tudta, hogy Relictusnak nincsen választása, a férfinak pedig elege volt a macska-egér játékból. Nem illett rá az egér szerepe. Csak túl akart esni ezen a beszélgetésen, és kijutni a napfényre.

– Mi a munka?

Argutus elégedetten elmosolyodott.

– Kristályba kell menned.

Egykori otthona, az emberek központja, a Földön megmaradt egyetlen kontinens, Vaalbara legnagyobb városa, legfontosabb kereskedelmi csomópontja – egyben Relictus rémálma.

Húszévesen abban a reményben hagyta maga mögött a szülői fészket és ment a városba, hogy megalapozza a jövőjét és független életet alakítson ki magának. Ám ezek az álmok abban a pillanatban foszlottak semmivé, amint leült Argutus asztalához.

Az hamar kiderült, hogy emberként nem nézik kívülállónak Kristályban, és mivel nevelőszülei a védelmező fajok közé tartoztak, azt is tudta, mi számít tiszteletlenségnek egy faőr társaságában, esetleg a madarak védelmezőivel, az avikkal szemben.

Egy ideig ügyesen lavírozott a törvényes és a törvénytelen közt meghúzódó vékony határvonalon, aztán szívességből elvállalt egy munkát. Visszaszerzett valakinek valamit. Akkor persze még nem tudta, hogy szó sincs visszaszerzésről. Ám a lignum apjától tanult bölcsességnek, az avi anyjától ellesett gyorsaságnak és a virágtündér húgától eltanult bájolgásnak köszönhetően egész ügyesen csinálta, úgyhogy eldöntötte, ez lesz a hivatása: tolvaj lesz.

Három évvel később azonban olyasmi történt, ami gyakran visszaköszönt később a rémálmaiban. Segítségre volt szüksége, és Argutus éppen ekkor csöppent bele Relictus életébe, aki túl későn ismerte fel, hogy eladta a lelkét a Régi Időkből ismert ördögnek. A metallumtól kapott munkák miatt olyan komoly játékosok közé került, akiknek a nevét csak suttogva mondták ki az utcákon. Viszont hamar kiderült, hogy Argutus emberének lenni korántsem jó dolog.

A legutóbbi megbízáskor néhány sagitta őrző a nyakára szállt. Túl jól ismerték már az arcát a városban, végül ezzel sikerült meggyőznie Argutust a fél év kimenőről.

– Nem vagyok szívesen látott vendég Kristályban.

– Nem kell sokáig maradnod. Csak egy apróságot kell elcsenned, és kész.

– Ha ennyire egyszerű, akkor miért nem végzi el valamelyik kőfejű? – bökött a sarokban álló metallumra, aki továbbra is kifejezéstelenül bámult rá.

– Nézz oda! Épp szívességet tennék neked, erre átadnád másnak a lehetőséget?

Szívességet? Relictus fejében megkondultak a vészharangok. Ugyanakkor…

– Miről beszélsz?

– Ha megteszed ezt nekem, akkor megígérem, hogy elengedem a maradék tartozásodat.

– Mi a…

Relictus torkán akadtak a szavak, és egészen a barlang faláig hátrált. Nekitámaszkodott a hideg kőnek, és az sem érdekelte, hogy vékony inge pillanatok alatt átnedvesedett. Nem akart hinni a fülének. Elvégre Argutusról volt szó: mindig volt valami hátsó szándéka.

De ha igaz, szabad lennék. A gondolat gyorsan beférkőzött a bőre alá, már képtelen volt elengedni.

Argutus a saját maga által meghatározott erkölcsi szabályok szerint élte az életét, amelyeket sokan – joggal – embertelenként jellemeztek volna, ám ő szigorúan tartotta magát ezekhez. Egyik ilyen szabálya pedig az volt, hogy egyetlen ígéretét sem szegi meg. Éppen ezért nagyon szűkmarkúan bánt velük. Relictusnak most tett először ígéretet.

– Szabad leszek?

– Hiszen barátok vagyunk – tárta szét rettentő karját a metallum. – Barátságban senki sem fogoly.

– Argutus!

– A szavak már elhangzottak. Jól hallottad mindegyiket – Relictus szíve hangosan dübörgött a mellkasában. – Most pedig térjünk a lényegre! – dörzsölte össze szikla tenyereit Argutus, amelyekről apró kőtörmelékek hullottak a talajra. – El kell hoznod nekem egy égi fény fegyvert.

– Moha nőtt az agyadban? – bukott ki akaratlanul is Relictus száján. – Ha nem tudnád, az őrzők nem azért keresnek, mert hiányzom a teapartijukról.

– Ez eddig nem jelentett gondot.

– Eddig nem kellett ellopnom egyetlen fegyvert sem, amely a sagitták legféltettebb anyagából készült!

– Talán azt mondod – lépett közelebb Argutus, amitől Relictusnak egészen hátra kellett döntenie a fejét –, hogy rossz emberbe helyeztem a bizalmam, és mégsem te vagy a legjobb? Az ígéretem csak akkor érvényes, ha elvégzed a munkát.

Argutus ígérete.

Relictus szabadsága.

Egyetlen égi fény fegyverért.

Amikor a természet úgy döntött, nem viseli el tovább, hogy kizsákmányolják, fellázadt és szinte mindent elpusztított, ami akkor a Földön volt. A pusztításnak azzal lett vége, hogy a sagitták a Földre érkeztek, elhozva a békét és biztosítva, hogy az itt élő fajok megtanulnak egymással és a természettel egyensúlyban élni. A sagitták magukkal hozták az égi fényt is, azt az anyagot, amely így a legkeményebbnek számított a Földön.

Relictus úgy tudta, hogy az égi fény energiája tartja odafent a felhők közé épített Oriont, és ettől csillog olyan idegesítően fényesen a sagitta őrzők vértje is. Különleges anyagnak számított, megmunkálására a sagitta fajon belül is csak a kovácsok, vagyis az elaborók voltak képesek, ezért az őrzők által használt hétköznapi fegyverek többsége nem égi fényből készült. Ám Relictus azt is tudta, hogy minden helyőrségben van fegyverraktár, amelyben több ilyet is tárolnak.

Égi fényből készült tárgyat a sagittákon kívül más csak külön engedéllyel birtokolhatott. Az ellopásáért életfogytig tartó börtön járt, vagy valami sokkal véglegesebb büntetés.

Relictus azzal viszont tisztában volt, hogy veszélyes hivatást választott, amikor tolvajnak állt. A kristályi helyőrség fegyverraktáráról pedig tudta is, hol van. Ha jól csinálja, még csak nem is kell őrzővel találkoznia, egyszerűen csak… Az agya máris a lehetőségeket vizsgálta, tervet kovácsolt, mérlegelt. Valójában a munkájának ezt a részét szerette a legjobban.

– Rendben – egyezett végül bele, amivel kiérdemelte Argutus förtelmes vigyorát. – Mindegy, hogy milyen fegyvert hozok el, csak égi fényből legyen?

– Felőlem akár egy nyamvadt nyílhegyet is hozhatsz – nevetett fel a metallum, amibe még a barlang fala is beleremegett.

– Mikorra?

– Hozd el az Aestas-bálra, a nyári napfordulón. Addig még bőven van időd kitalálni, hogyan juss hozzá a fegyverhez.

A bál a védelmezők egyik legnagyobb társasági eseménye volt. A Mélységben tartották, mivel a metallumokkal együtt a védelmezők vezetője, Gemma is ott élt. A nyár volt Gemma kedvenc évszaka, így mindig nagyszabású bált adott a beköszöntekor, amelyre bármilyen védelmező faj tagja elmehetett – a ferusokat kivéve, akiket egy korábbi lázadás miatt kitiltottak a Nagyerdő területéről.

Argutus volt Gemma jobbkeze, legfőbb bizalmasa, és ő felelt a vezető biztonságáért is, így az Aestas-bál számára kihagyhatatlan esemény volt. Relictus ugyan ember volt, de egy lignum és egy avi, két védelmező fajba tartozó személy nevelte fel, akik ráadásul képviselők voltak a Védelmezők Tanácsában. Ennek köszönhetően ember származása ellenére is részt vehetett a bálon. Gyerekjáték lesz bejutnia oda.

Túl könnyű – zúgta egyre a vészharang a fejében, ám egy egészen másik hang azt suttogta: Szabadság!

– Szóval csak egy hónap múlva kéred az árut? – kérdezte, leplezni sem próbálva hangjában a kételkedést.

– Látod? Nagylelkű kedvemben vagyok. Nekem teljesen mindegy, hogyan időzíted a munkát, de a bálon legyél ott a fegyverrel. Ha akarod, most akár még vissza is térhetsz a családodhoz. Biztosan nagyon hiányoztál nekik.

Vágnának beléd egy csáklyát, te rohadék!

– Rendben – mondta inkább. – Megegyeztünk.

Kezet fogtak, és Relictusé nevetségesen aprónak tűnt a kőtenyér fogságában. Amikor vissza akarta húzni a kezét, Argutus enyhén rászorított és olyan közel hajolt Relictus arcához, hogy a férfi érezte a hideg leheletét.

– Ne kelljen csalódnom benned!

4. FEJEZET: RELICTUS

Végül nem igazán úgy sült el a rablás, ahogy tervezte.

Mint minden munkája előtt, ezúttal is igyekezett végiggondolni az összes lehetséges megoldást és mindent, ami félremehet. A terv már aznap összeállt a fejében, amikor Argutusszal találkozott, de várt még további két napot, hogy újra és újra átrágja minden lépését. Szeretett biztosra menni, és mivel a szokásosnál több idő állt a rendelkezésére, ki akarta használni.

Lett volna rá alkalma, de végül nem ment haza. Miután kiszabadult a barlangból, úgy érezte, mocskos, nyálkás szenny telepedett a bőrére. Jól tudta, mi ez: a bűntudat. A gondolatra, hogy Argutus azért küldte a rabszolgáit a húga után, mert tudta, hogy így eljut hozzá, úgy érezte, a szíve kiugrik a helyéről, nem jut elég oxigén a tüdejébe és minden csontja gumivá válik. Hat éve dolgozott Argutusnak, és mindeddig sikerült távol tartania tőle a szeretteit. Ha valóban ez lesz az utolsó munkája, akkor nem most fogja ezt elszúrni.

Persze szülei a Védelmezők Tanácsában találkoztak Argutusszal, mivel saját fajuk képviselőiként mindhárman tagok voltak. Ugyanakkor ők egészen más arcát ismerték a metallumnak, mint Relictus. Ők Gemma bizalmasaként, a vezető utáni második legnagyobb befolyással rendelkező személyként látták maguk előtt. Relictus ugyanakkor még mindig felriadt néha, mert érezte a hátán a bőrébe vájó gyémántok tépését.

Miután elhatározta, hogy csak akkor megy a családja közelébe, amikor már végzett a munkával, már nem akart tovább várni. Minél hamarabb túl akart esni a fegyver megszerzésén, hogy a maradék idejében elkezdhesse tervezgetni a jövőjét. Az életét Argutus nélkül. Már az elképzeléstől is megborzongott.

Két napon át folyamatosan kelet felé gyalogolt, amíg el nem érte a Nagyerdő szélét. Itt a fenyőket felváltották a magasba nyúló bükkök és tölgyek, ami alapján könnyen eshetett valaki abba a tévhitbe, hogy az erdő barátságos hely. A fákon túl kilométer széles szántóföldek húzódtak, amelyek egy része most napsárga tengernek látszott a széltől hullámzó repcétől. A földek után a fővárost körbeölelő fal húzódott, amelyet kőből és a Régi Idők egyik kedvenc anyagából, betonból építettek fel.

Relictus néha eljátszott a gondolattal, milyen lehetett csupa betonból, fémből és üvegből épült városokban élni. Egyes emberek azt állították, hogy maradtak fenn fényképes és írásos bizonyítékok olyan nagyvárosokról, amelyek tízszer akkorák voltak, mint Vaalbara jelenlegi legnagyobb települése, Kristály, de Relictus ezt elképzelni sem tudta. Számára már Kristály is túlságosan zsúfolt és nyüzsgő volt, pedig a városban csak egyetlen épületnek volt húsz emelete, a többi legfeljebb hárommal büszkélkedett. A legmagasabb torony csupa üvegből készült, így Relictus akármerre járt a városban, nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy valaki folyamatosan figyeli az egyik ablakból.

Persze érthető volt, miért vált az épület az emberek számára a második esély szimbólumává. Törékenynek tűnt, mégis ez volt a legnagyobb épület, amely fennmaradt a Természet Tisztogatása után. A természet kilencven hosszú éven át tombolt a Földön, és dühében elpusztított mindent, amit korábban az emberiség alkotott. Mindent, kivéve egyetlen kontinenst, amelyet később Vaalbarának neveztek el és azt a nyavalyás üvegmonstrumot.

A Természet Tisztogatásának akkor lett vége, amikor a sagitták a második esély megtestesült jelképeként a Földre érkeztek, de utána még több évtizedbe telt, mire a pusztítás nyomait eltakarították. Az új esély egyik feltétele az volt, hogy az emberek lemondanak azokról a technológiákról, amelyek az ő gyarapodásukat ugyan elősegítették, de a körülöttük egyre zsugorodó természetet csak kizsákmányolták. Relictus csak régi könyvekből és az apja beszámolóiból tudta, hogy az emberek egy elektromosságnak nevezett erő segítségével rengeteg olyan tárgyat alkottak, amelyek képesek voltak maguktól mozogni. A frászt hozta rá ez a gondolat, de be kellett látnia, hogy ezek nélkül jóval tovább tartott a romok eltakarítása, illetve újrahasznosítása a jelenlegi települések felépítésekor. Az erdőben mostanra már csak néhány elhagyatott épület vagy semmibe vezető útszakasz bizonyította, hogy régen más világ volt. Amennyire meg tudta állapítani, Kristály hasonlított leginkább azokhoz a városokhoz, amelyekben korábban az emberek éltek. És ő ki nem állhatta.

Szerencsére az őrzők helyőrsége és ezzel együtt a fegyverraktár is közvetlenül a fal másik oldalán helyezkedett el, így Relictus elkerülhette Kristály belvárosát és az ott magasodó épületet. Ez több szempontból is megnyugtató volt. Egyrészt így kisebb volt az esélye, hogy találkozik valakivel, aki felismeri. Másodszor pedig nem kellett bekeverednie Kristály labirintusába, amelyet szűk, kanyargós kis utcák alkottak, látszólag mellőzve minden észérvet és logikát. A menekülés mindig trükkösebb volt a szűkebb helyekről.

A kristályi őrségben dolgoztak emberek, akiket járőröknek neveztek és sagitta fajhoz tartozó őrzők is. Mindegyik arról panaszkodott, hogy az ő létszámuk folyamatosan csökken, míg a bűnözőké nő. Relictus remélte, hogy így van, mert ez most a hasznára válhatott.

A helyőrségnek két nagyobb központja volt, egy a déli, egy pedig a keleti kapunál. Az északinál többnyire csak az őrtornyokba beosztott újoncok vagy a büntetésben részesülők strázsáltak. A fagyos északról ritkán jött látogató a fővárosba, így ott volt a legnehezebb ébren maradni a hosszúra nyúlt munkaidő alatt. Nyugat felől a Kristály-folyó képezett természetes határt. Az ottani kikötőben nemcsak az őrzők és a járőrök csapata, de számtalan ellenőr is nyüzsgött, akik minden érkező és távozó hajót átvizsgáltak és éhesen tartották a markukat a „leeső áruk” után.

Relictus információi szerint a legnagyobb fegyverraktár a déli kapunál volt. Ha valahol tárolnak égi fény fegyvert, ott biztosan. Ezért egy tölgy magasabban elhelyezkedő, széles ágára ült és a lombkorona rejtekéből figyelte a kapunál összezsúfolódó tömeget. A megfelelő időzítés volt mindennek az alapja. Délutánra majd annyira felduzzad az áthaladó forgalom, hogy erősítést kérnek a kapuhoz és a közeli falszakaszhoz. Amikor a legtöbb szempár a bejáratot figyeli, ő szépen besurran majd egy mellékúton.

A nap azzal az ígérettel ölelte melegen körbe, hogy hamarosan még nagyobb erőre kap, és a nyár tikkasztóbb lesz, mint valaha. Relictus próbált árnyékot találni a lombkorona alatt, de a fény hűséges kiskutya módjára követte. Emiatt bosszankodva átvette ismét a tervet. Muszáj volt alaposnak lennie, ha nem akarta, hogy elkapják. Hiába volt Argutus embere, tudta, ha most letartóztatják, akkor a metallum nyugodt szívvel hagyja megrohadni egy cellában. Vagy ami még rosszabb, egy lefizetett járőr akár át is adhatja Argutusnak, aki örömmel fog személyesen gondoskodni a büntetéséről. Relictus érezte, ahogy a hátán lévő hegek megfeszülnek a gondolatra.

Néhány sötét emlék kísértette órával később a nap már lemenőben volt, készülődött az aznapi búcsúműsorára. Relictus ügyes mozdulatokkal lemászott addigi rejtekhelyéről, majd levette a hátára szíjazott kétélű, kétkezes kardját. Szinte meztelennek érezte magát nélküle, de nem mászkálhatott egy ilyen látványos fegyverrel a helyőrség épületei között. Nélküle legalább eljátszhatja az ártatlan, eltévedt embert, ha mégis összefutna valakivel.

Bal tenyerét a tölgy széles törzsére helyezte, közelebb hajolt és a védelmezők ősi nyelvén, latinul azt súgta:

– Relictus vagyok, Esculus, a lignumok képviselőjének fogadott fia. Segíts és rejtsd el titkomat!

Egy másodpercig azt hitte, a tölgyet cseppet sem érdekli majd, hogy kinek a fia, de aztán a kéreg elkezdett szétrepedni a tenyere alatt. A férfi elkapta a kezét, mert hirtelen felrémlett előtte a rémkép, ahogy a fa egészben elnyeli őt. A nyílás végül csak addig tágult a szürke törzsön, amennyi hely éppen elegendő volt a kard elrejtéséhez. Relictus gyorsan elhelyezte a fegyvert, majd latinul megköszönte a segítséget. Hiába nevelte fel egy lignum, amikor szemtanúja volt annak, hogy a holtfák mire képesek, mindig kirázta a hideg.

A holtfák olyan idős lignumok voltak, akiket mozdulatlanságba kényszerített a koruk. Évről évre felejtették el, hogyan éltek lignumként, és végül a többi fa részeivé váltak. Azok, akikben még halványan pislákoltak az emlékek, képesek voltak néhány trükkre, ami olykor Relictus hasznára vált.

A kardot hátrahagyva fél órát sétált északi irányba, majd a repce közé vetette magát, és ügyelve arra, hogy kellően takarva legyen, guggolva, néhol kúszva-mászva átjutott a falhoz. A déli kapunál állók zsivaját halványan még mindig hallani lehetett, bár könnyű lett volna összetéveszteni a szél fütyülésével. Nem látott őrt a falon, de tudta, hogy ez bármikor változhat, így kapkodva ment az esővíz-elvezető nyíláshoz. A fém rácsok régiek és rozsdásak voltak az elhanyagoltságtól és a feledésbe merüléstől. Relictus hanyatt feküdt, majd négy erős rúgással a rácsok felét eltüntette az útból. Miközben átpasszírozta magát a nyíláson, próbálta visszafogni a fájdalmas nyögéseit. Rosszul emlékezett, vagy legutóbb, amikor itt járt, tényleg sokkal könnyebben átfért ezen a lyukon? Nagyjából két évvel ezelőtt fedezte fel ezt a nyílást, és több napba telt, amíg kellően kitartó rugdosással végül sikerült meglazítania a rudakat, de már akkor tudta, hogy egyszer még jól fog jönni ez az egérút.

Poros lett és szerzett egy sebet a vállán, de egyik sem volt akkora probléma, hogy figyelmet szenteljen neki. Bejutott!

Remek, a terv legkönnyebb részével meg is volnánk – gondolta szarkasztikusan.

Nem rakta vissza a rácsokat, mert távozni is itt akart, és volt egy olyan érzése, hogy kifelé jobban fog igyekezni, mint befelé.

A fal túloldalán katonás sorrendben összeeszkábált fakunyhók sorakoztak, a helyőrség lakóegységei. Azzal számolt, hogy ebben a mozgalmas délutáni órában azon kevesek, akik itt tartózkodnak, épp kipihenik az előző műszakot, de azért ügyelt rá, hogy lehetőség szerint elkerülje az ablakokat.

Fesztelenül, gyors lépésekkel haladt, mint aki határozottan tudja, hová tart, és nagyon siet oda. Ezzel szemben azonban csak sejtése volt a helyes irányról, mégsem tétovázott egyetlen kanyarnál sem. A bizonytalanságot mindenki ösztönösen kiszagolja a másikon, és a legtöbben azonnal le is csapnak rá.

Azt tudta, hogy a lakóegység közelében van a kikötő, ahonnan az orioni áruszállítást bonyolítják, és úgy gondolta, hogy annak a túloldalán, a parancsnoki főépület és a gyakorlóterek között lehetnek a fegyverraktárak. Relictus eredeti terve szerint körbement volna a kikötő szélén, hogy ne kelljen átvágnia egy tágas, nyílt terepen, de valahol biztosan elszámolta a kanyarokat, mert a következő pillanatban már nem látott mást maga előtt, csak szekereket. Néhány magányosan, félig megpakolva vagy üresen várt a sorára, párat pedig vastag vászonnal fedtek le, és azok közül a fura lovak közül fogtak be eléjük egyet-egyet.

Nem tudni, miért, de az ember hajlamos a legirrelevánsabb gondolatokra kényes helyzetekben. Relictusnak az jutott eszébe, vajon miket szállítanak ezeken a szekereken. Orion kívül esett a munkavégzése helyszínén, így nem igazán érdekelte, hogy mi van ott. Azzal viszont tisztában volt, hogy onnan többnyire fegyvereket hoznak le.

A fegyverraktárról csak sejtette, hogy merre lehet, de ezek a szekerek itt voltak előtte, pont most… Relictus azonnal újratervezett. Tudta, hogy kockázatos a kikötőben a szekerek között settenkednie, de úgy számolt, hogy még így is hamarabb fog fegyvert találni, mintha tovább bolyongana az épületek között.

A kikötőben korántsem volt akkora a nyüzsgés, mint a kapunál. Alig néhány őrző lézengett, és ők is több méterrel arrébb. Egyszerűen meg kellett próbálnia. Megfogadta, hogy csak a közelben álló néhány szekér rakományába les be, és ha nem talál semmi használhatót, visszatér az eredeti tervhez.

A bőre viszketni kezdett a nem várt fejlemény izgalmától, miközben odasietett a hozzá legközelebb eső szekérhez. Csak két láda és négy doboz volt rajta, még a ponyvát sem húzták rá. Relictus előkapta a csuklópántja alatti pengét, majd felfeszítette az egyik láda tetejét. Friss kenyér illata csapta meg, amitől korogni kezdett a gyomra. Csalódottan csukta be, de másodpercekkel később már egy másik szekér felé tartott.

Ezelőtt ott állt az egyik szárnyas ló, amelyeknek a nevét Relictus soha nem jegyezte meg.

– Nyugi, nem akarok semmi rosszat – mormogta a lény vádló tekintete láttán.

Az állat hátrarázta fémeskék sörényét, de egyéb jelét nem adta annak, hogy megértette volna Relictus szavait. A férfi beleegyezésnek vette a mozdulatot, és óvatosan felemelte a rakteret fedő ponyvát. Újabb ládák és dobozok sora fogadta. Épp benyúlt volna az egyikért, amikor meghallott egy furcsa dallamot.

Olyan volt, mintha hirtelen víz alá került volna és onnan hallgatná, ahogy valaki a parton dúdol. Egyszerre érezte távolinak és szívhez szólónak. Annyira idegenül hatott ez a hang, hogy kellett egy pillanat, mire rájött: az állat énekel. Egyszerre volt röhejes és sokkoló, de amikor döbbenetében a ló felé fordult, észrevette, hogy valami természetellenesen megcsillan a lemenő nap fényében.

Azok a rohadt vértek!

Kivételesen jól jött, hogy az őrzők meglehetősen alaposnak számítottak, ha a vértjük fényesítéséről volt szó, mert így szúrta ki, hogy ketten a szekér felé tartanak.

Egymással beszélgettek, Relictus pedig a szárnyak és a szekér takarásában volt, így még nem vették észre, de azt tudta, hogy csupán másodpercei vannak. Nem volt ideje jobban átgondolni, hogy mit csinál, egyszerűen csak felmászott a szekérre, be a ponyva alá, és próbált úgy helyezkedni, hogy a rakomány minél jobban körbevegye. A késő délutáni, narancssárga napfény átsütött a ponyván, hangulatos félhomályt teremtve. Relictus érezte a vászon szúrós illatát, a körülötte elhelyezkedő fa tárolók párolgását, hallotta a szárnyas lény prüszkölését és a szekér recsegését. Csak ki kellett várnia, hogy az őrzők elmenjenek.

Miközben próbált láthatatlan és néma lenni, eszébe jutott, hogy hol is van. A szekér tele volt tárolódobozokkal.

– Oké, ha ezekben égi fény fegyver van, akkor lehet, hogy mégis hinni kezdek a szerencsében – morogta halkan maga elé.

Nem akarta megkockáztatni, hogy feszegetni kezdje a tetejüket, mert attól félt, túl nagy hanggal járna a művelet, de kiszúrta, hogy a térdénél lévő egyik láda teteje félrecsúszott, nem rögzítették le rendesen. A lehető legkevesebb mozgással belenyúlt a ládába, látatlanban rámarkolt a tartalmára és kivette.

Almák? Miért pont almák?

Megint egy oda nem illő gondolat jutott eszébe először, miszerint valamelyik déli gyümölcs sokkal jobb választás lenne, de mérgesen arrébb hessegette, miközben visszarakta az almát a helyére.

A következő pillanatban léptek zaja ütötte meg fülét, sokkal közelebb a szekérhez, mint aminek örült volna.

– Hé, ez nincs lerögzítve! – kiáltotta valaki.

Relictus maga alá húzta a lábát, a lehető legtávolabb attól a saroktól, ahol a ponyva – neki köszönhetően – valóban nem volt lekötve. Nem tetszett neki a helyzet alakulása. Miért akarják lerögzíteni a ponyvát? Nem most kéne kipakolniuk a szekeret? Vagy ami még jobb, nem hagynák inkább békén ezt a nyamvadt taligát?

Az őrzőknek azonban más tervük volt. Az egyik visszatette a ponyvát a helyére, a másik pedig halkan duruzsolt valamit, feltehetően a szárnyas lónak. Ismét felcsendült az a furcsa dallam, amitől úgy tűnt, mintha az állat válaszolna az őrzőnek. Relictust eddig is kirázta tőlük a hideg, de most már biztos volt benne, hogy szeretne olyan messzire kerülni ettől a lótól és az egész helytől, amennyire csak lehet.

Erre azonban esélye sem volt. A szekér megremegett, majd hirtelen nekilendült. A szorosan összekötött rakomány egy része meg sem mozdult, a másik része Relictusra dőlt, a férfi feje pedig nekicsapódott az egyik hordónak. Összeszorította a száját, hogy ne káromkodjon hangosan, bár gyanította, hogy már méterekkel elhagyták az őrzőket.

A szekér egyre gyorsabban döcögött a kikötő poros talaján. Relictus úgy érezte, egyetlen ép csontja sem marad majd az utazás végére, de aztán minden sokkal rosszabbra fordult. Egy pillanatra elemelkedett a szekértől, és a gyomra a bokájáig süllyedt.

Még soha nem érzett ilyesmit, de így is tudta, hogy mi történt. Az az átkozott ló felrepült!

Az ember huszonkilenc évesen, olyan életúttal a háta mögött, mint az övé, hajlamos azt feltételezni, hogy már mindent látott, nem érheti meglepetés vagy váratlan fordulat az életben.

Rohadt nagyot tévedett.

5. FEJEZET: ANNIE

– Én csak jót akartam!

– Androméda! Felelőtlenség volt, amit tettél, és nem ez volt az első alkalom!

Ahogy mindig, amikor mérges volt, Leo orrcimpája enyhén remegni kezdett, izmai megfeszültek széles vállaiban és a halántékán alig észrevehetően lüktetni kezdett egy ér. Annie kifejezetten viccesnek gondolta ezeket az apróságokat, amikor nem ő volt bátyja dühének célkeresztjében, ám ezúttal némi aggodalomra adott okot. Nem a rokonaként magasodott fölé, hanem a parancsnokaként.

Orionon voltak, az őrzők központjában, Leo puritán módon berendezett irodájában. Hiába volt a legmagasabb beosztásban, Leo nem adott a külsőségekre. Úgy gondolta, nem egy fényűző szobától lesz valakinek tekintélye. Annie egy kényelmetlen, fából faragott széken ült, amelynek már fényesre kopott az anyaga, és enyhe mélyedés jelezte a közepén, hogy nem ő az első, aki hallgatja a parancsnok litániáját.

Leo vele szemben állt az egyetlen valahogyan kinéző bútor, a rózsafa íróasztal másik oldalán, és ökölbe szorított kezével az asztallapra támaszkodott. Kissé előredőlt, mintha bármelyik pillanatban Annie-re vetné magát és két hatalmas, érdes tenyere közé szorítaná vékony nyakát, amely a – szerinte – konok tökfejét tartotta a helyén.

Annie enyhén túlzónak érezte a reakcióját. Elszúrta? Meglehet, de nem helyrehozhatatlanul. Megsérült valaki? Halálosan semmiképp. Volt egy olyan sejtése, hogy ha valaki más követte volna el ezt a hibát, akkor Leo nem kerítene ekkora feneket az ügynek. Ám nem valaki más ült az irodájában, hanem a húga.

Erősen gondolkodott, hogy kijátssza-e a nem is vagyunk igazából vérrokonok kártyát, de úgy érezte, az rontana a helyzetén. A sagitták társadalmában ennek egyébként sem volt jelentősége. Orionon mindenki úgy viselkedett, mintha egyetlen, nagy család tagja lenne. Ezért sem volt kérdés Annie szülei, Vela és Octans számára, hogy befogadják-e az újszülött, árván maradt Leót és sajátjukként neveljék fel őt. Nyolc évvel később Leo már bátyjaként fogadta Annie-t. Amit abban a pillanatban, a lemenő nap fényétől egyre sötétebb színekben úszó irodában már egészen biztosan megbánt.

– Lehet, hogy hibáztam, de megoldottam a problémát – persze tudta, hogy a falnak beszél, de azért megért egy próbát.

– Annie – sóhajtott fel Leo fáradtan, majd két ujjával finoman megmasszírozta az orrnyergét. Lehunyt szemmel gondolkodott, a lány pedig kivételesen csendben és mozdulatlanul várta, hogy lenyugtassa magát. Figyelte hosszú, kecses ujjait, amelyekkel olyan kiválóan forgatta a fegyvert, mint édesapjuk. Idegenül hatott köztük a toll, amelyre kardját cserélte. Szinte látta, ahogy a barna hajjal benőtt koponyájában agya fogaskerekei őrült sebességgel forognak. Remélte, hogy nem akkor fognak elfáradni, amikor az ő sorsa felől kell döntenie. – Mondd, tettem bármit, amiért most bosszút akarsz állni rajtam? Nem tudok más indokot elképzelni arra, hogy folyton ilyen helyzetbe hozol.

Persze, hogy tettél.

Ám végül más szavak buktak ki a száján.

– Egoista gondolkodásra vall, ha azt hiszed, ennyit fáradoznék csak azért, hogy elrontsam a napodat.

– Akkor magyarázd meg! Tessék, itt az alkalom – tárta szét erős karját, majd belehuppant a székébe, amely csak annyival volt kényelmesebb az övénél, hogy egy tollal kitömött párnát kötöztek rá. Összefont ujjait a mellkasán pihentetve, tekintetében őszinte érdeklődéssel figyelte őt.

Annie előadhatta volna a több évvel korábbi sérelmet, amely olyan szilárd falat képezett köztük, mint egy hegy. Elmagyarázhatta volna, mennyire fájt, amikor a szüleik halála után nem sokkal Leo otthagyta Orionon és lement a kontinensre karriert építeni. Elmondhatta volna, hogy a bátyja soha nem tért vissza Vaalbaráról, ellenben lett egy parancsnoka, aki sokkal keményebb elvárásokat támasztott felé, mint az jogos lett volna. Ám Annie nem érezte magában az erőt ahhoz, hogy hegyeket mozgasson, így inkább csak az aznap történteket magyarázta meg.

– Elhiheted, hogy nem direkt volt – szögezte le mindjárt az elején. – Nixával arról beszélgettünk, mennyivel jobb lenne, ha a tanterv részeként az újoncok megtanulhatnák, hogyan bánjanak velük. Biztosan tudod, hogy Kiképző lement az őrzők éves gyűlésére, úgyhogy pár napig csak én vagyok a tanulócsoporttal. – Azt nem említette meg, hogy főnöke egész héten azzal hencegett, milyen elképesztő ételeket fog enni, amíg Vaalbarán van. Annie egy kicsit remélte, hogy az egyik finom falat már a torkán akadt. Csak egy kicsit. – Folyton csak az edzőpályán vagyunk, úgy éreztem, a tanulók is örülnének egy kis változatosságnak. Ráadásul többen mesélték, hogy még soha nem látták őket közelről. Később sokkal nehezebb lesz majd a szekerek elé kötniük őket vagy felülniük rájuk, ha előtte nem gyakorolhattak rendesen. Megmondtuk nekik, hogy nem érhetnek hozzájuk. Most csak meg akartuk mutatni őket, semmi több. Ráadásul Nixa végig ott volt, és mielőtt bementünk, elmagyarázta, hogy mire kell odafigyelni.

– A facundia barátnődhöz is lesz egy-két szavam, ne aggódj – szúrta közbe Leo, majd egy kurta biccentéssel jelezte, hogy folytathatja.

Annie némán bocsánatot kért Nixától. A kísérletük nem aratott fényes sikert, így Leo aligha fogja türelmesen meghallgatni legjobb barátnője ötletét az oktatási rendszer megreformálásáról.

– Az egyik kis idióta – Leo halk köhintéssel jelezte egyet nem értését a kifejezéssel – volt annyira bátor és ostoba, hogy azt higgye, a figyelmeztetéseink ellenére megérintheti az egyiküket. Innentől csúszott ki a kezem közül az események irányítása. Bár meghagytuk, hogy az utolsó csukja be maga után az ajtót, ez valamiért nem történt meg, az állat pedig az ismeretlen érintésétől teljesen megriadt és kiszaladt az istállóból, a többiek meg követték, és így…

– Pegazus – szólt közbe Leo erőltetett nyugalommal. – Pegazusokról beszélsz. Bár itt ezzel az embereknek is ismerős névvel illetjük őket, attól még jóval többek ők bármelyik földi állatnál. Úgy érzem, elfelejted a tényt, hogy önszántukból vannak a segítségünkre, nem pedig azért, mert erre idomítottuk vagy kényszerítettük őket. Néhány perc alatt sikerült porba tiporni a nehezen kivívott bizalmukat! – közölte szavanként növekvő hangerővel. A mondanivalója végére érve már ismét talpon volt, ám ezúttal nem ökölbe szorította kezét, hanem vádlón Annie felé mutogatott, mintha legalábbis kirobbantott volna egy fajok közti háborút.

Annie egyetértett azzal, hogy a parancsnoka szóbeli megrovásban részesíti, hiszen hibázott, amikor túl magasra becsülte a tanoncok értelmi képességét és naivan azt feltételezte, hogy azt teszik majd, amit oktatójukként mond nekik. Ám ezt a hangsúlyt és a vádló tekintetet már személyes és jogtalan támadásnak ítélte.

– Ugyan már! Egyetlen váratlan érintés még kevés ahhoz, hogy több évszázadnyi együttműködést tönkretegyen. Persze, megijedtek, hiszen köztudott, hogy a pegazusok mennyire érzékenyek, de Nixa meg tudta nyugtatni őket és most már biztonságban vannak. Én pedig elbeszélgetek a tanoncokkal…

– Felejtsd el, hogy ezek után a közelükbe engedünk! – jelentette ki határozottan Leo. Ismét leült, majd alkarját az asztalra támasztva közelebb hajolt hozzá és komoly tekintetét az övébe fúrta.

Annie utálta, amikor ezt csinálta. Mélybarna szemével úgy nézte a sötétzöld íriszét, mintha a lelkét venné górcső alá. Az egészben az volt a legrosszabb, hogy tudta, bátyja előtt nyitott könyv. Már kiskorában is átlátott az összes füllentésén, és ritkán hunyt szemet felettük.

Octans és Vela halálakor Annie nyughatatlan nyolcéves volt, Leo pedig olyan tizenhat éves, aki keményen hajtotta magát a célja felé. Túl fiatalok voltak még ahhoz, hogy egyedül éljenek, és bár Crater igyekezett jó gyámjuk lenni, Annie abban a néhány hónapban, amíg Leo még Orionon volt, nem hallgatott senki másra, csak a bátyjára. Őt hívta, amikor sikítva ébredt egy rossz álom után és őt kérte arra, hogy tanítsa meg, hogyan fogja rendesen az íjat. Szellemként járt utána, amíg Leo végül olyan helyre ment, ahová nem követhette.

Dühös volt és irigy. Vaalbara az ő álma volt, nem a bátyjáé. Ő várta mindig hazatérő apjukat a felhők közti város kikötőjében és faggatta a kontinensen töltött időről. Ő osont mindig Orion szélére, hogy figyelje az alattuk elterülő tájat. De nem, neki idefent kellett maradnia, biztonságban.

Crater végül egész jó munkát végzett, és az akaratos kislányból sikerült céltudatos őrzőt faragnia, miközben Leo Vaalbarán ért el egyre nagyobb sikereket. Amikor végül szemtelenül fiatalon kinevezték parancsnoknak és hazatérhetett, akkor szembesült vele, hogy a rémálmoktól megriadt húga nincs többé, ahogy Annie-nek is rá kellett döbbennie, hogy Leo már nem az, aki bújócskázott vele. Ennek már két éve, ám a fonalat még mindig nehezen vették fel. A régi szálat már elejtették, elkallódott, talán már le is bomlott, az újra pedig még nem találtak rá. Abban a pillanatban, amikor Leo íróasztalának két oldaláról figyelték egymást, Annie úgy érezte, nem a megfelelő irányban keresik.

– Kiképző határozottan kijelentette, hogy nem kér a segítségedből, bár gondolom, te sem fogod megsiratni a főnököd elvesztését – folytatta Leo.

Ebben legalább egyetértettek. Kiképző szerette hangoztatni, mennyivel tapasztaltabb nála, amiben Annie kénytelen-kelletlen igazat adott neki. Olyan régóta tanította már az őrző tanoncokat, hogy valódi neve már több generációval korábban a homályba veszett, és személyisége szinte egybeforrt a hivatásával. Annie persze, ha bárki megkérdezte volna, akkor szívesen elmondta volna, hogy Kiképzőt a tapasztalata sem akadályozta meg abban, hogy egy karót nyelt barom legyen. Valószínűleg éppen emiatt nem is kérdezte senki.

– Már a kezdetektől fogva kudarcra volt ítélve az elképzelés, hogy jó oktató leszek, ezt mindketten tudjuk – jegyezte meg Annie, majd minden bátorságát összegyűjtve vett egy mély levegőt és kimondta azt, amire azóta készült, hogy beosztották Kiképző alá. – Lenne egy megoldási javaslatom.

– Annie…

– Ne, kérlek, hallgass meg! Gondolj csak bele! Most őszintén: ki hiányolna rajtad és Nixán kívül? Talán még ünnepnappá is nyilvánítanák, ha lemennék valamelyik vaalbarai helyőrségbe.

– Vigyázz, mit kívánsz, Androméda, mert a végén még megkapod! – figyelmeztette Leo nagyjából ezredik alkalommal. Annie nem hallotta ki a szavakból a féltést, csupán akadályt látott bennük, amelyek gátat szabtak az álmai elérésének. – Fogalmad sincs, miről beszélsz.

– Soha nem engedtél le Vaalbarára, úgyhogy nem tudom, kinek a számlájára írható ez a hibám.

– Elég legyen! – csapott az asztalra Leo, és szikrákat szóró tekintetével valósággal a székhez szegezte a lányt. – A felettesed vagyok, Androméda, úgyhogy elvárom, hogy idebent a nekem kijáró tisztelettel beszélj velem! – indulatos szavai megtették a hatásukat: elnémították Annie-t. Leo a kirohanása utáni csendes percben kissé megenyhült, feszengve a hajába túrt és ismét hátradőlt a székben. – Ha azt mondom, nem mehetsz vaalbarai helyőrségbe, azt jó okkal teszem. Idefentről könnyű csupán a vidék szépségére figyelni, ám ha odalent hagyod, hogy elterelje a figyelmedet, óvatlan leszel, ami az életedbe kerülhet. Vaalbara Orionhoz képest hatalmas terület, ahol a könyvekből ismert lények megelevenednek, és közel sem olyan ártatlanok, mint azok a nevetséges illusztrációk a bölcsek írásaiban. Bátyádként nem tagadom, féltelek. Parancsnokodként pedig azt mondom, tapasztalatlannak tartalak még a lenti szolgálathoz.

– És mégis hogyan szerezzek tapasztalatot itt, kilométerekkel a földfelszín felett? Soha nem leszek elég jó a szemedben.

Annie nem szólt többet, csak felállt és kisétált az irodából. Halkan húzta be maga mögött az ajtót.

Oda sietett, ahová mindig, amikor feldúlt volt. Nixa majd biztosan mond egy egyszerű, de röhejesen megható beszédet, amelytől máris jobban fogja érezni magát. Vagy csak ad neki egy kicsit a mézből, amit az egyik felhozott rakományból csent el pár napja.

Nixa bár csak félig volt sagitta, hamar megtalálta a helyét a társadalmukban. Miután kiderült, hogy facundiaként érti a pegazusok nyelvét, kérdés nélkül magára vállalta a gondozásukat. Annie biztos volt benne, hogy barátnője most is vagy az istállóban van, vagy annak tetőterében, ahol a lakását alakította ki.

A hosszúkás épületet a kikötőhöz közel helyezték el, így Annie-re egy pillanatig a landolni készülő pegazusok vetettek árnyékot. A hófehér, tollas szárnyú, lótestű lények miatt muszáj volt megtorpannia egy pillanatra. Ezt sohasem unta meg. A látvány, ahogy hatalmas, kitárt szárnyukkal erőtől duzzadóan, mégis kecsesen szelik a levegőt, mindig lenyűgözte. Az egyikük lassan ereszkedni kezdett, majd a lehető legóvatosabban landolt a kijelölt helyén, ám a mögötte lévő szekér így is hangosan ért földet. A megerősített váznak hála legalább egyben maradt. A pegazusok szállította járművek főleg fegyverekkel és gyógyszerekkel megrakodva távoztak, majd étellel, itallal, szőrmékkel és a legkülönfélébb szövetekkel tértek vissza. Mivel mindegyik szállítóeszközt letakarták, Annie nem láthatta, hogy ezúttal mi érkezett. Biztos nincs olyan nagy szerencséjük, hogy néhány napon belül újabb adag méz jöjjön…

A pegazus odahúzta a szekeret a megfelelő helyre, és a kikötőmester egyik őrző beosztottja már közelített is felé, hogy lecsatolja róla a terhet. A következő pillanatban fülsüketítő durranás és ezzel egyidejűleg éles visítás hangzott fel. Egy rossz kedvében lévő pegazus adta ki a hangot.

Néhány méterrel távolabb egy másik landolás kevésbé volt szerencsés. A környéken lévő őrzők mind odasiettek, hogy kiszabadítsák a kötelekbe belegabalyodott állatot és ellenőrizzék a kiborult árut. Annie azonnal feléjük sietett volna segíteni, de hirtelen valami oda nem illő mozgást érzékelt a tekintete peremén, ami megállította.

Az előbb érkezett pegazus továbbra is türelmesen várta, hogy kiszabadítsák testvérét, a mögötte lévő szekér ponyvája azonban fel volt hajtva. A baleset miatt nem járt arra senki, a kipakolást még nem kezdték el. Annie ösztöne riadót fújt.

Mi a fene történt?

A válasz egy pillanattal később érkezett a szekér túloldalán felbukkanó férfi alakjában. Az ismeretlen nyakát behúzva igyekezett láthatatlan maradni. Settenkedett, mégsem ez volt a legszembetűnőbb, hanem vékony vászoninge – Orionon senki sem hordott ilyesmit. Bár az égi fény kupola jól megvédte a várost a mogorvább viharoktól, szüntelenül metsző szél fújt. A sagitták jobban tűrték a hideget, mint az emberek, de egyik lakó sem tette volna ki magát feleslegesen a hűvös időjárás szeszélyeinek. Ha az idegen abban a pillanatban érkezett, igazán ostoba volt: a menetszéltől akár rá is fagyhatott volna az a nevetséges vacak. Hacsak nem a ponyva alatt utazott. A gondolat még tovább növelte Annie gyanakvását.

Az idegen le sem vette a szemét a felborult szállítmánnyal foglalkozó őrzőkről, így nem vette észre a lányt. Annie zavartalanul nyomon követhette, ahogy a férfi minden kínálkozó tárgy mögé bebújva, gyorsan és céltudatosan elindul az egyik ételraktár felé.

Annie már azelőtt tudta, mit fog tenni, mielőtt az ismeretlen magára csukta volna a raktár ajtaját.

Végre történik is valami ezen az átkozott helyen!

6. FEJEZET: ANNIE

Az jutott eszébe, hogy ez az első eset, amikor titkos megfigyelést végez. Tulajdonképpen még settenkedni sem látott senkit Orionon. Az őrzői kiképzés során persze csináltak hasonló gyakorlatokat, de ez most teljesen más helyzet volt, hiszen a megfigyelt személy egy idegen volt. Mivel a sagitták idefent zárt közösséget alkottak és Orionon csak ők lakhattak, a kifejezést pusztán hírből ismerte.

A város elszigeteltségét a legtöbben előnynek tekintették, hiszen így nem kellett más faj igényeihez alkalmazkodniuk. Annie számára ez azonban Orion legnagyobb hátránya volt. Úgy érezte, hogy amíg más őrzők odalent Vaalbarán óvják a törékeny egyensúlyt az emberek és a védelmezők között, ő a felhők felett vegetál.

Sokszor öntötte el a tehetetlenség irritáló érzése. Mintha hangyák mászkáltak volna a bőre alatt, amelyektől egy percre sem bírt nyugton maradni. Folyton úgy érezte, hogy lemarad valamiről. Talán hiúság volt részéről, de a lelke mélyén tudta, hogy ő nagyobb dolgokra hivatott annál, minthogy idefent Kiképző utasítgatásait kövesse.

Abban a pillanatban, amikor meglátta az ismeretlen férfit, valami felcsendült benne. Egy halk hang, amely kísértetiesen hasonlított Craterére, aki egykor gyámja és mestere volt, és azt súgta neki, hogy ez lesz az. A pillanat, amikor végre másoknak is bebizonyíthatja, hogy többre képes, mint amit kinéznek belőle.

Bárki volt is az illető, nem volt nehéz kikövetkeztetnie, hogy ittlétét titokban szeretné tartani, ám Annie-nek ötlete sem volt, hogy miért éppen az ételraktárban rejtőzött el. Egy megérzésnek köszönhette azt az első, remek ötletét, hogy miután a férfi magára csukta a raktár elülső ajtaját, ő olyan csendben, amennyire csak lehetett, kívülről bereteszelte.

Akkor még fogalma sem volt róla, de egy időre ez lett az egyetlen remeknek mondható döntése.

Annie tudta, hogy az épület másik oldalán van még egy ajtó, így ő azon keresztül lépett be a félhomályos raktárba. A levegőben az almák édes illata keveredett a roppanó kérgű kenyerekével, a fa jellegzetes aromájával és a szinte láthatatlanul ott táncoló porszemekkel.

Az épület tele volt plafonig érő, roskadásig pakolt polcokkal, toronymagasan egymásra rakott ládákkal és katonás sorrendbe állított hordókkal. Annie halk mozgásának és a magas polcrendszernek köszönhette, hogy belépőjét nem vette észre a betolakodó, így annak tudta nélkül lehetősége nyílt megfigyelni a férfit.

A látási viszonyok korántsem voltak tökéletesek, hiszen a nap már félig lebukott a horizonton, így a falat alkotó falécek között alig jutott át némi fény, lámpásokat pedig csak akkor gyújtottak idebent, ha éppen pakoltak. Az ismeretlen körvonalai azonban kivehetőek maradtak.

Nagyjából két fejjel magasabb volt, mint Annie, bár az ő alacsony termetét tekintve ez nem számított rendkívülinek. A nevetséges ingen kívül bőrnadrágot és magas szárú csizmát viselt, a csuklóján pedig egy vastag pántot. Öv volt rajta, de nem volt beletűzve fegyver. Az árnyékok miatt az arcát nem látta jól.

A férfi körbefordult párszor. Annie azt feltételezte, éppen felméri a terepet, hogy megtudja, hová került. Legalábbis ő ezt tette volna a helyében. Két ládatorony közt, egy résen kikémlelve nézte, ahogy odalép egy tárolóhoz a raktár közepén, a csuklópántja alól elővesz egy apró pengét, majd feszegetni kezdi vele a láda tetejét. Néhány pillanatnyi kínlódás után a tető lepattant, a férfi óvatosan arrébb tolta, majd belenézett a rekeszbe. Halk, mély hangon elkáromkodta magát.

Ugyanez a jelenet megismétlődött még négyszer, de minden alkalom után hosszabban és cifrábban káromkodott. Végül eltette a pengét és megállt a lefeszített tetők alkotta kör közepén.

Az idegen hirtelen a torony felé fordult, amely mögött Annie is bujkált. Talán csak a ládákat nézte abban a reményben, hogy azokban megtalálja, amit keres, de Annie esküdni mert volna rá, hogy egy pillanatra találkozott a tekintetük. Riadtan szívta be a levegőt, de azzal együtt nagy adag por is érkezett az orrába. Ösztönösen tüsszentett egyet, közben hátrahőkölt, de valami ingatagra sikerült lépnie, ami azonnal kigurult a talpa alól, ő pedig mellőzve bármilyen kecsességet, hátraesett.

A rohadt alma! – gondolta, amikor észrevette, hogy mire lépett rá.

Annie biztos volt benne, hogy nevetségesen festett az egész jelenet, de nem volt ideje sajnálni magát. Amint a földre huppant, szinte azonnal elővette az oldalánál tartott tőrét. Jobb kezében szorosan fogta a fegyver markolatát, amelyen az egyetlen díszítés egy spirálosan felfelé kúszó, smaragd vonal volt.

Mindez csupán néhány másodperc alatt zajlott le, de ez bőven elegendő idő volt az idegennek ahhoz, hogy rájöjjön, nincs egyedül és jobb, ha menekül. Szerencsére azon az ajtón át akart távozni, amelyiket Annie kívülről bezárta. Mielőtt még elhitette volna magával, hogy az egészet így tervezte el, Annie talpra ugrott és diadalittas vigyorral nézte, ahogy a férfi rájön, hogy remélt útja a szabadság felé be van reteszelve.

– Ott nem jutsz ki, csapdában vagy – közölte Annie határozottan. Büszkén kihúzta magát, tőrét magabiztosan tartotta maga előtt. – Fordulj meg, tedd hátra a kezedet és dobd ide a fegyveredet!

Annie pár lépést tett előre, de nem akart túl közel kerülni a férfihoz, nehogy az egy ügyes mozdulattal elvegye a tőrét. Számtalanszor gyakorolták a mozdulatot a kiképzésen, ezért tudta, hogy úgy kerülheti el a legkönnyebben, ha tartja a távolságot. A férfi horkantását, majd az azt követő halk nevetését azonban tisztán hallotta.

– Hátratett kézzel nehezen fogom odadobni a pengét – válaszolta az idegen. A hangja higgadtságot és jókedvet tükrözött, amivel sikerült felidegesítenie.

Még jó, hogy nem pirulsz el, te idióta! – szidta magát a lány az amatőr hiba miatt.

– Fordulj meg, dobd a lábamhoz a fegyvert – mondta végül olyan türelmesen és érzelemmentesen, amennyire csak tudta –, aztán emeld fel mindkét kezedet!

A férfi nem játszott tovább Annie idegeivel, megtette, amire a lány utasította, de az idegesítő, önelégült mosoly nem tűnt el a képéről. A tenyérnyi hosszúságú, levél alakú penge néhány lépéssel a lány előtt ért földet. Annie odalépett, szemét le sem véve az idegenről leguggolt, majd felvette. Így már elég közel került hozzá, végre lehetősége nyílt alaposan megfigyelni.

Jól saccolta az imént, majdnem két fejjel magasodott fölé. Világosbarna tincsei összekuszálódtak és a homlokába hulltak, de ez csak kiemelte helyes arcát. Markáns állát néhány napos borosta takarta, de ajkain az idegesítő félmosoly jól észrevehető maradt. A homályos raktárban a szeme olyan sötétkéknek tűnt, mint az égbolt közvetlenül naplemente után. Egyszerű, fehér inge koszos volt és az egyik vállán szakadás éktelenkedett, amely alatt kilátszott a felhorzsolt, vörös bőre. Edzett, erős testalkata egyértelműen kivehető volt a karjára és a combjára feszülő ruhadaraboknak köszönhetően. Látszólag nem volt nála másik fegyver, de Annie emlékeztette magát arra, hogy a pengéje is trükkös helyre volt elrejtve. Tekintete a lábszárközépig érő bakancsára tévedt, onnan még kerülhettek elő meglepetések. A férfi észrevette, hogy Annie mit néz. Lassan felemelte a kezét és kirángatta a nadrág szárát a bakancsból, hogy a lány meggyőződhessen róla, sem a cipőben, sem a lábára kötve nincs további fegyver. Annie egy biccentéssel nyugtázta, majd a férfi ugyanolyan lassú mozdulatokkal visszaemelte a kezét.

Annie azt sem felejtette el, hogyan mozgott a férfi az előbb. Halkan, de gyorsan és hatékonyan vizsgálta át a raktárt. Ráadásul kellően ügyes volt ahhoz is, hogy a többi őrzőnek ne tűnjön fel, amikor bejött. Ahogy végigosont a szekértől az épületig, kiszámított lépései már-már koreográfiának tűntek. León kívül még soha senkit nem látott így mozogni, és őt is csak akkor, amikor bemutatót tartott a tanoncoknak. Bár csupán egyszerű gyakorlat volt, Leo olyan komolyan vette, mintha éles bevetésen lett volna. Figyelmét kizárólag a célra összpontosította.

Vajon mi lehet ennek az idegennek a célja?

– Ki vagy te? Mit keresel itt? Miért kutatod át az ételraktárt? – a heves indulattal odaköpött kérdések közben Annie minden alkalommal bökött egyet a tőrrel. Szinte észre sem vette az akaratlan mozdulatot, de az idegennek feltűnt, és gyorsan hátrált is egy lépést, miközben kezeit maga elé tartotta.

– Óvatosan azzal, élesnek tűnik! Válaszolok minden kérdésedre, esküszöm, de előbb nem tennéd azt le? – a hangja egészen máshogy csengett. Eltűnt belőle a gőg és az a fene nagy magabiztosság. Vajon tényleg az őszinte aggodalomtól hangzott enyhén rekedtesnek?

– Addig nem, amíg nem tisztáztuk azt, hogy ki vagy, mit keresel itt és miért kutakodsz a raktárban – Annie remélte, hogy az idegenben tényleg keltett némi félelmet. Azt az előnyére fordíthatná. Bár ránézésre nem tűnt ijedősnek, a rá szegezett tőr miatt talán ő is belátta, hogy ezt a kört nem nyerheti meg és a feltételeket Annie diktálja.

– Ember vagyok – tisztázta rögtön a faji hovatartozását, mintha ez valami mentséget jelentene –, és ostoba véletlen csupán, hogy idekerültem. Ismered a lenti várost, Kristályt? – a választ meg sem várva hadart tovább. – A fővárosban élek, de sajnos nem valami nagy lábon. Nincs hol laknom, az utcán várom, hogy valaki végre megszánjon, és legalább aznap legyen mit ennem. A többség azonban keresztülnéz rajtam. Az éhség vett rá, hogy bolond módjára megpróbáljak ellopni egy kis ételt a szekérről. Ám az a vadállat egyszer csak nekiiramodott és felhozott ide! Megijedtem. Soha nem jártam még Orionon, és tudtam, ha rájönnek, mit tettem… vagyis mit akartam tenni, akkor még nagyobb bajba kerülök. Gondoltam, elrejtőzöm és kivárom a következő lehetőséget, amikor az egyik szállítmánnyal visszatérhetek majd Vaalbarára. Kérlek, nagyon szépen kérlek, ne árulj el! Egy falatot sem viszek el innen, esküszöm!

Annie nagyon szerette volna elhinni a szomorú, sanyarú sorsú emberről szóló mesét. Éppen emiatt volt ez jó hazugság.

– Teljesen hülyének nézel? – kérdezte türelmetlenül. – Ha ember lennél, már rég lefelé zuhannál a drága Vaalbarád felé!

Ezzel a megjegyzéssel sikerült a padlóra küldenie a férfit. A magát sajnáltatni akaró szerencsétlen álarca egy szempillantás alatt lehullt, és helyét átvette az őszinte értetlenkedés.

– Hogy mi van?

– Azt hittem, köztudott, hogy Orion városának talaján nem képes járni más, csak sagitta. Az épületek belsejét leszámítva nem állhatnál itt, ha ember vagy védelmező lennél. Márpedig láttam, ahogy leszállsz a szekérről. Végig sem tudtál volna sétálni a kikötőben, azonnal lezuhantál volna. Szóval hagyjuk a süketelést, az igazat akarom hallani! Ki vagy, sagitta, és mi a rangod?

7. FEJEZET: RELICTUS

Ki ő? Mit keres itt? Miért is érdekes ez a raktár? A tőrrel hadonászó csaj kérdései hirtelen megválaszolhatatlannak tűntek.

Relictus elég sok lehetséges, váratlan helyzetet végiggondolt, mielőtt elindult teljesíteni Argutus megbízatását. Ugyanakkor a váratlan szituációk egyik sajátossága, hogy nem lehet előre megmondani, pontosan mi is fog történni.

Számított rá, hogy egy szekéren kell majd elbújnia? Nem. Esetleg arra, hogy az a szekér repülni is fog? Nyilván nem. Viszont arra, hogy kiderül, csak akkor léphet Orion területére, ha sagitta… Na, erre aztán végképp nem.

Ha valaki közel egy évtizede űzi már azt a szakmát, amit ő, akkor tudja, hogy valójában nincsen lehetetlen, csak olyan terv, amely az átlagosnál bonyolultabb megoldást igényel. Relictus jobban szerette az egyszerű, de nagyszerű terveket, de épp elég tapasztalata volt már a bonyolult ügyekkel is. Az évek alatt az egész személyiségét arra a meggyőződésre alapozta, hogy számára nincs lehetetlen. Törölte a kifejezést a szótárából. Abban a pillanatban viszont, a poros, félhomályos raktárban mégis felbukkant valami, ami lehetségessé tette a lehetetlent, vagyis elbizonytalanította.

Felbukkant egy apró, fiatal nő, aki bár ügyesen tartotta kezében a fegyvert, láthatóan még soha nem használta valódi támadásra, és néhány mondattal elérte, hogy Relictusnak elakadjon a szava. Egy újabb dolog, amiről azt hitte, hogy lehetetlen.

A lány határozottnak tűnt és magabiztosnak. Relictus tök ostobának és zavarodottnak. Nem tetszett neki ez a felállás.

– Azt mondod – kezdte a férfi lassan szótagolva a szavakat –, hogy egy ember sem járt még Orionon?

– Azt mondom – válaszolta a lány, miközben egy centivel lejjebb engedte a tőr hegyét –, hogy egy ember sem képes járni Orion területén. Úgy nem, ahogy te tetted.

Relictus természetesen felfogta a szavakat, ugyanakkor mégsem. Hallotta azokat, külön-külön ismerte mindegyik jelentését, de egy mondatba összerakva már elvesztették minden értelmüket. Érezte, hogy lassan, de biztosan a józan eszét is el fogja veszíteni, ha ez így megy tovább.

Nem felejthette el, hogy ki ő és miért is van itt. Akárhogyan is történt, idekerült. Abból főzz, amid van – jutott eszébe anyja egyik mondása. Elméletben ahhoz, hogy égi fényhez jusson, Orionnál jobb helyen nem is lehetett volna. A gyakorlatban azonban figyelembe kellett vennie, amit most tudott meg: itt kizárólag sagitták vannak. Közöttük bizonyára nem kevés őrző, aki ezer örömmel rúgná szét a seggét. Figyelembe véve, hogy a harcias csajnál is volt fegyver, még az is lehet, hogy ő maga is az.

Kihasználva a beszélgetésükben beállt pillanatnyi szünetet, ezúttal alaposabban végigmérte a lányt. Az átlagnál alacsonyabb volt, csupán a mellkasáig ért, de kiállásának és haragos sötétzöld szemének köszönhetően mégis tekintélyt parancsolt.

Teremtők, azok a szemek!

Pont olyan színűek voltak, mint az örökzöldek ágai odalent a Nagyerdőben. Vállig érő, csokoládébarna haját a feje tetején összefogta, de néhány tincs kiszökött és hullámozva ölelte körbe ovális arcát. Egyenes orra és makacsan megemelt álla egészen előkelővé tette, de vonásait ellágyította a túlságosan is finomnak tűnő ajka. Barna bőrmellénye alatt zöld inget viselt, hozzá bőrnadrágot. Karcsú csípőjére egy övet tekert, amelyen ott lógott a tőr tokja. A fegyvert még mindig az apró kezében tartotta. Testére feszülő öltözéke nem hagyott sokat a képzelőerőre, jól látszott, hogy edz, és persze tökéletes alapállása sem kerülte el Relictus figyelmét.

Igen, egészen biztosan őrző. Talán még nem régóta, de akkor is az. Ám a következő pillanatban Relictus felfigyelt valami ennél is fontosabbra. Tekintete végigsiklott a lány bőrnadrágba bújtatott lábán, a csípőjén, majd lassan a felsőtestén is, végül pedig megállapodott a mellkasán. Az ing nyílásánál, pont középen lógott egy egészen egyedi nyaklánc. A vékony ezüstláncon egy nyílhegy alakú medál függött. Anyaga fehér volt, szinte már áttetsző, de belsejében ezüstös csillagporhoz hasonló fény csillámlott.

Égi fény.

Bármit is mondott épp a harapnivaló ajkával, a küldetéstudat felülkerekedett Relictuson. A sajnálatos helyzetet, miszerint ideiglenesen Orionon ragadt, kénytelen volt elfogadni. Magában másodpercek alatt mérlegelte a lehetőségeit.

Nem ismeri a helyet. Valószínűleg minden sagitta gyanúsnak találná a jelenlétét emiatt a „nem mindenki képes Orionon járni” dolog miatt. Ha a lánynak feltűnt, hogy idegen, előbb-utóbb másnak is fel fog.

Itt állt vele szemben egy kezdő őrző, aki úgy hitte, élete legrejtélyesebb esete áll előtte. Könnyen ártalmatlaníthatná, egyszerűen letéphetné róla a nyakláncot, de a menekülés… Nos, életében először nem volt megfelelő menekülőterve. Az egyetlen lejutási lehetőség, ha ugyanúgy szekérre pattan, mint legutóbb, ám fogalma sem volt, milyen időközönként történik az áruszállítás és hogyan ellenőrzik a rakományt. Talán ezúttal tényleg csak szerencséje volt odalent, nem bízhatott abban, hogy legközelebb ismét észrevétlenül meg tudja húzni magát az áru között. Az pedig, hogy elkössön egy olyan szárnyas szörnyeteget, teljességgel ki volt zárva.

Ahhoz, hogy kitaláljon egy használhatóbb ötletet, időre volt szüksége. És nem mellékesen egy naiv, segítőkész helyi lakosra, aki hasznos információkkal látja el. Ha jól játssza a szerepét, még az is előfordulhat, hogy a lány önként engedi majd távozni.

Mindez néhány másodperc alatt futott át az agyán, miközben a lány ajka továbbra is szavakat formált, de Relictus ügyet sem vetett rá. A következő pillanatban színpadiasan összerogyott és kapkodni kezdte a levegőt.

– Vagyis te most azt mondod, hogy nem vagyok ember?

Logikus kérdés volt mindazok után, amit a lány állított, de Relictus valójában nem hitte el ezt a röhejes maszlagot. Ezek a sagitták sokkal beképzeltebbek, mint gondolta, ha azt hiszik, hogy más képtelen Orionon járni. Szegény lánynak biztosan gyerekkora óta azt szajkózzák, milyen különleges és szerencsés, amiért sagitta lehet.

Hirtelen földre kerülése viszont elérte a kívánt hatást: az ifjú őrző zavarba jött és nem tudta, mitévő legyen. Senki sem szereti az összetört, zokogó emberek látványát. Relictus utóbbit ugyan nem tudta parancsszóra teljesíteni, de az előbbit azért eljátszotta.

Arra alapozott, hogy a legtöbben, főleg a tapasztalatlanok, a váratlan helyzetekben hibákat követnek el. Nem tudnak elég gyorsan reagálni, ezért kétségbeesnek és meggondolatlan döntéseket hoznak. A lány sem volt kivétel. Eltette a tőrt, majd leguggolt Relictus elé és vélhetően épp azon tanakodott, hogy nyugtatásképpen hozzá merjen érni, vagy sem.

– Én… én… – hebegte. – Nagyon sajnálom, én azt hittem, hogy ezt mindenki tudja.

– Semmit sem tudunk Orionról! – vágta hozzá Relictus túlzott szemrehányással. – Honnan is tudhatnánk, ha ti soha nem árultok el semmit? Nem csoda, hogy mindenki utál benneteket. Parádéztok a kontinensen a puccos vértetekben és a fegyvereitekkel, miközben ugrásra készen várjátok, hogy mikor állhattok egy ember és egy védelmező közé. Mások ügyébe szívesen beleütitek az orrotokat, amikor azonban rólatok van szó, akkor hirtelen elnémultok. Honnan tudjam, hogy amit most mondasz, az igaz?

– Ez a történelmünk része – felelte hazafias daccal a hangjában Annie. – A Korai Időkben a mágusok és az elaborók segítségével építette a várost a vezetőnk, Scutum, hogy itt fent nyugodtan élhessünk a magunk módján. Ezek tények. Minden le van írva a kódexeinkben, meg is mutatnám, ha tudnám, de most… Most csak a szavaimnak hihetsz.

– Épp most közölted velem, hogy nem az vagyok, akinek egész eddigi életemben hittem magam. Ezek után mégis hogyan bízhatnék a saját ítélőképességemben?

Mintha azt bármilyen körülmények között megkérdőjelezném…

Relictus nehezen fogta vissza a vigyorát erre a gondolatra, de erőt vett magán, és folytatta a műsort.

Az őrző végül döntésre jutott, egyik kezét bátorítónak szánt mozdulattal Relictus vállára tette, és enyhén megszorította. A raktár időközben besötétedett, így nem látta tisztán a lány gyönyörű szemét, de sejtette, hogy sajnálkozva néz rá. Némi bűntudat lopakodott a szívébe, amiért sikerült elérnie, hogy vigasztalni próbálja.