A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csak még egy perc, 2023

Copyright © Péntek Tünde, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Péntek Tünde

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-09-3

Legyen előtted mindig út,
fújjon mindig hátad mögül a szél,
az eső puhán essen földjeidre,
a nap melegen süsse arcodat,
s míg újra találkozunk,
hordozzon téged tenyerén az Isten.

(Ősi ír áldás)

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET

Azon az éjszakán Írországról álmodott Katie. A meredélyről gyönyörködött az elé táruló páratlan panorámában: ameddig a szeme ellátott, előtte az Atlanti-óceán végtelen kékje terült el, alatta kétszáz méterrel a tajtékos hullámok csapkodták iszonyatos erővel a part menti szirteket. Egyedül állt a szikla peremén, hosszú fekete hajába kapott a süvítő szél. Mélyen magába szívta a tenger sós illatát.

Késő délután lehetett, a napnak már kevés ereje maradt, és a hideg tengeri fuvallat a csontjáig hatolt. Bármennyire is átfagyott, mégsem mozdult egy tapodtat sem. Megbabonázta a látvány. Mielőtt teljesen kihűlt volna, óvatosan leült a hihetetlenül zöld, puha fűbe. Felhúzta a térdét, erősen átkulcsolta a lábát és összehúzta magát, hogy megtartson minden melegséget, ami még a testében maradt.

Egyetlen felhő sem borította az eget, aranyló napsugarak csillogtak a hullámok habjain, ameddig látni lehetett őket a horizonton. Katie pedig csak ült, hallgatta a tenger morajlását, a sirályok énekét, és figyelte az óceán szilaj hullámainak játékát az óriási sziklákkal, melyekbe helyenként végtelen mélynek tűnő barlangokat vájt az erózió az eltelt évezredek során. Semmihez sem foghatónak tűnt számára a természet hatalmas és pusztító ereje. Egyszerre ámulatba ejtőnek, tiszteletre méltónak és félelmetesnek találta azt az ősi vad energiát, ami a pillanat törtrésze alatt képes lenne egy embert összeroppantani.

Teljesen kiürült az elméje, ahogyan a naplementét csodálta a sziklaszirtről azon a varázslatos helyen. Nem nyomasztották gondok, minden feszültsége elpárolgott. Boldog volt.

És pontosan ekkor megcsörrent egy ébresztőóra Washingtonban.

A napi rutinjának megfelelően Katie hajnali ötkor kelt, és mielőtt becsukta volna hálószobájában az ablakot, megpróbálta kitörölni szeméből az álmosságot. Ahogy gondolatai egyre élénkebbé váltak, felsejlett, hogy az előző napi maratoni munkaestet követően éjfél körül ért haza, és vélhetően arra sem maradt energiája, hogy a lakás szellőztetését normálisan menedzselje. Nem meglepő, hogy álmában vacogott a sziklákon, hiszen teljesen kihűlt az otthona az éjszaka folyamán.

A külügyminiszter köszöntőbeszédét néhány óra alatt megírom, de már a legegyszerűbb házimunkára is képtelen vagyok – mormogta maga elé lesújtóan, miközben megkísérelte üzembe helyezni a kapszulás kávéfőzőt. Próbálkozását siker koronázta.

Habár mindig mindenhová rohant, azt a luxust megengedte magának reggelente, hogy semmittevően ücsörögjön, míg nem érzi ereiben a koffein serkentő hatását. Ma viszont picit tovább is a konyhában maradt. Próbált rájönni, hogy tudatalattija rejtett bugyrából miért éppen most bukkant elő az a hely, ahol évtizedek óta nem járt. Ugyanis pontosan ismerte azokat a sziklákat, azt a panorámát, amiben álmában gyönyörködött. Egyik legcsodálatosabb gyermekkori emléke volt.

Még közel harminc év távlatából is kristálytisztán látta maga előtt a nagyszülei tengerparti házát, és sosem felejtette el azt a varázslatos hetet, amit velük töltött Írországban. Az utazás legkülönlegesebb pillanata az volt számára, amikor nagyapja kézen fogta, és kettesben elsétáltak a Moher-sziklákhoz. Pontosan azt érezte ott, amit az álmában is. Egyszerre mindent és semmit. A mai napig nem élt át egyetlen olyan élményt sem, ami annyira leírhatatlan lett volna.

Katie a reggeli kávéját komótosan kortyolgatva azon is elmerengett, vajon az édesapja miért nem beszélt sosem annak okáról, hogy azon a bizonyos egy héten kívül miért is nem látogatta meg egyetlen alkalommal sem a szüleit Írországban. Mert azt nyilvánvalóan tudta, hogy az amerikai származású édesanyja miatt hagyta el az óhazát, és utólag az is egyértelművé vált, hogy hatéves korában azért utaztak el, mert Katie nagyanyja már nagyon beteg volt, és még egyszer utoljára szerette volna látni a fiát és megismerni az unokáját. A temetésre azonban már nem ment el az édesapja, és azóta is csak hébe-hóba tartotta telefonon a kapcsolatot a nagyapjával.

Vajon mi lehet vele? – sóhajtott nagyot. Remélte, hogy most is ugyanolyan vidáman járja a zöld dombokat, és fütyörészve sétál el mindennap a kikötőbe a halászokhoz, ahogyan az emlékeiben élt. Hűvös borzongás futott át a gerincén. Egyszerre bűntudata támadt amiatt, hogy még a telefont sem volt képes felemelni az utóbbi években, hogy megkérdezze tőle, hogy van. Vagy csak hallja a hangját. Pedig biztosan örült volna neki, hiszen teljesen egyedül élt Írországban.

Majd este felhívja – nyugtatta meg magát Katie. Aztán minden porcikája tiltakozása ellenére otthagyta a konyha biztonságát, és belevágott az újabb munkanap előkészületeibe.

2. FEJEZET

A Külügyminisztérium sajtóosztályán sosem állt meg az élet, Katie Collins pedig nélkülözhetetlen munkaerőnek számított, habár ő már egy ideje azt érezte, hogy nagyon is tudná nélkülözni az egész bolondokházát. Csupán a fránya kötelességtudat miatt kelt fel minden áldott nap hajnalban, hogy csinosan felöltözzön, besétáljon a hivatalba és tegye a dolgát – bármennyire is utálta. Legszívesebben a világ végére is elmenekült volna, csak ne kelljen ezt csinálnia. Ám nyakig ült a slamasztikában. Pontosabban most éppen még várt is rá.

David Crawford, a sajtóosztály vezetője nagyszerű érzékkel ki tudta számítani, hogy mindenhová a legutolsó pillanatban érkezzen meg. Jóformán sportot űzött belőle, hogy hatásos legyen a belépője, akárhol is jelenjen meg. Ma viszont már negyedórás késésben volt, köszönhetően egy elhúzódó miniszteri értekezletnek és a washingtoni csúcsforgalomnak. Persze, ha Katie nem erre a rendkívül szokatlan helyre szervezte volna a találkájukat, vélhetően pontos lett volna.

Ahogyan David felpillantott a Lincoln-emlékművet szegélyező márvány oszlopsorra, azonnal észrevette Katie-t a tömegben. Pedig vagy száz lépcsőfok és milliónyi turista választotta el tőle. Viszont már nagyon jól ismerte testének minden porcikáját, megveszett formás idomaiért és imádta azt az őrjítő, fekete hajzuhatagot. Davidnek már csak a gondolattól leszállt a fejéből a vér, hogy hamarosan ismét ágyba viheti ezt a bombázót. Nem különösebben zavarta Katie durcás tekintete és merev testtartása, ahogy őt fürkészte. Pontosan tudta annak módját, hogyan lehet megbékíteni.

Fájdalmasan jóképű – állapította meg magában Katie, ahogy a férfi közeledett felé, szaporán szedve a lépcsőfokokat. Méretre szabott öltönyében, enyhén kreol bőrével és daliás termetével pontosan úgy festett, mint egy fotómodell. Sugárzó magabiztossága kifogástalanná tette megjelenését, többek szeme megakadt rajta, annyira exkluzív látványt nyújtott a Lincoln-emlékműnél.

Katie idegesen az órájára pillantott. Már legalább negyedórája várt arra a férfira, aki az elmúlt két évben csak szórakozott vele. A minisztériumban eljátszotta a nagyfőnököt, és bezsebelt minden elismerést azért, amit valójában Katie tett le vérrel és verejtékkel az asztalára. Munkaidőn kívül viszont tökéletes kényeztetésben részesítette őt minden egyes alkalommal, majd dolga végeztével hazament a feleségéhez és két kisfiához.

Katie pontosan tudta, hogy ennek így az égegyadta világon semmi értelme sincs. De belekényelmesedett a viszonyba. Azzal nyugtatta magát, hogy a jelenlegi életvitele mellett képtelenség lenne normális párkapcsolatot fenntartania. Viszont a gyengédség mindig jólesett neki, még ha csak rövid ideig is tartott. David nagyon értett hozzá, mivel veheti le a lábáról. Már az első pillanattól fogva tudta.

– Nehezebben megközelíthető helyet nem tudtál volna találni? – lépett hozzá lihegve a férfi, és csókot lehelt az ajkára.

– Ennél stílusosabbat nem. Már nem is emlékszem, mikor láttam utoljára Lincolnt, pedig évek óta pár perc sétára dolgozom tőle. Most viszont volt időm alaposan szemügyre venni, míg vártam rád.

– Sajnálom, de Max nem tudott parkolni a közelben.

– Elképesztő, hogy még ekkora távolságra is sofőrrel hozatod el magad. Nézd meg, én ilyen cipőben jöttem el idáig a minisztériumból! – Katie kecsesen felemelte tűsarkúba bújtatott lábát.

– Csak kiugrottam a kocsiból a körúton az emlékmű sarkánál. Max még itt köröz a környéken, míg elindulunk hozzád. Nem maradhatok sokáig – felelte David. Megsimította a nő arcát, aki viszont eltolta a kezét.

– Ahogy sosem… – sóhajtott fájdalmasan.

– Kérlek, ezt most ne kezdjük el, Katie! – vetette oda olyan nemes egyszerűséggel, mintha mit sem számított volna.

– Persze, neked könnyű. Téged várnak otthon. Én viszont mindig egyedül maradok, miután elmész. És vagyok annyira idióta, hogy újra várjak rád.

Katie maga sem értette, mi ütött belé. Nem szokta feszegetni a határokat, de a mai nap valahogy más volt. Amióta álmában Írországban járt és boldog volt, azóta szánalmasnak érezte az életét.

– Méghogy nekem könnyű? Elképzelni sem tudod, milyen felelősség nyomja a vállam nap mint nap. Nem te állsz két tűz között, hanem én – válaszolta ingerülten a férfi, és idegességében sötétbarna hajába túrt.

– Ha tényleg annyira számít neked, hogy fenntartsd a látszatot, miért jöttél el ide? Nézz csak körbe, David, tele van a hely fényképező emberekkel! Bárki megláthat – emelte fel a hangját Katie, amire pár turista érdeklődve feléjük fordult. David erősen megragadta a nő kezét, és az egyik dór stílusú oszlop árnyékába húzta.

– Szóval erről van szó? Szeretnél lebuktatni vagy netán megzsarolni?

Melegbarna szeme most szikrákat szórt. Katie ismerte annyira a férfit, hogy tudja, ha nem nyilvános helyen lennének, már kiabálna vele. Nem kellene tovább feszítenie a húrt.

– Sosem tennék ilyet – felelte csendesen, de határozottan. David pár pillanatig nem szólt semmit, csak Katie arcát figyelte. Amint kifújta a levegőt, ellágyultak a vonásai.

– Ne haragudj, nem gondoltam komolyan. Csak nem voltam felkészülve ekkora érzelmi kitörésre. Csupán azért vagyok itt, mert idehívtál, mert nagyon hiányoztál, mert látni akartalak. Ennyi az egész. Viszont a helyszínt valóban nem értem, miért itt vagyunk, amikor lehetnénk sokkal kellemesebb körülmények között is – mondta hízelgően David, miközben közelebb lépett Katie-hez. Elkezdte a hátát simogatni, majd a keze elkalandozott egy pillanatra a nő fenekéhez.

– Valami mást akartam. Valamit, ami nem csak abból áll, hogy néha kettesben maradunk az irodádban zárt ajtók mögött, vagy rövid időre felugrasz a lakásomra, esetleg valamilyen konferencia alkalmával átsurransz a hotelszobámba. Valamit, amitől nem jut eszembe, milyen kis porszem vagyok a gépezetben. Igen, pontosan itt akartam állni, ahol Martin Luther King is elmondta több százezer embernek, hogy van egy álma. Ahol hat méter magas szobrot emeltek egy kiváló elnöknek, és az idők végezetéig olvashatja mindenki, hogy „ebben a templomban, ahogyan az emberek szívében is, akik számára megmentette az Uniót, Abraham Lincoln emléke örökké él”{1} – válaszolta Katie az érzelmeitől elragadtatva.

– Ha nem dolgoznál nekem, most azonnal felvennélek a sajtóosztályra. A miniszter úr sem beszél ilyen hévvel, de talán még korrigálhatunk a stílusán, hogy ennyire hatásos legyen – nevette el magát David. Katie viszont nem osztozott a vidámságában.

– Látod, éppen erről beszélek! A miniszter úr használja a szavaimat! A kutya sem emlékszik a nagy emberek sikerét támogató senkikre, akik önfeláldozó módon a legszebb éveiket adták azért, hogy tolják a történelem neves alakjainak szekerét. Akik őszintén hittek abban, hogy együtt építik az országot, és létezik becsület, feddhetetlenség és lelkiismeret ebben a visszataszító világban. Irigylek mindenkit, akinek megmaradt a hite ezekben az erényekben. Irigylek mindenkit, akinek vannak még álmai. Nekem már nincsenek. Nem tudom, miért csinálom ezt az egészet, David – tört ki fájdalmasan az őszinteség Katie-ből.

– Talán azért, mert kötelességednek érzed a hazádat szolgálni. És talán egy kicsit azért is, mert kedvelsz engem – felelte szelíden David, majd elsimított pár kósza tincset Katie arcáról. – Ha pedig bármelyik érvemre nemmel felelnél, kénytelen lennék azonnali hatállyal elbocsátani téged.

Katie akaratlanul is elmosolyodott. Mindig szórakoztatta, amikor a férfi kirúgással fenyegette. Tudta, hogy sosem tenné meg, mert ahhoz túl értékes munkaerő. Bár David nyilvánvalóan nem ismerné be, de nélküle nagyon elveszett lenne a minisztériumi ügyek útvesztőiben.

– És ha nekem éppen az szerezne örömet, hogy elküldesz? Akkor is ilyen könnyedén megválnál tőlem? – kezdte játékosan cukkolni a férfit.

– Teljesen más elképzeléseim vannak arról, hogy mivel szerezhetnék örömet neked – vágta rá David, és mielőtt Katie szóhoz jutott volna, szenvedélyesen megcsókolta a Lincoln-emlékmű hatalmas, hófehér oszlopai között.

Egy szempillantás alatt elszállt Katie minden mérge, amit a férfi iránt érzett, és a helyét teljesen logikátlanul átvette az a mindent elsöprő vágy, amivel már két éve nem tudott mit kezdeni. A lábujjától a feje búbjáig beleremegett David ajkának érintésébe. Amikor pedig még szorosabban hozzábújt és megérezte a férfi merevedését, őt is elöntötte a forróság. A bőre lángba borult, annyira elemi, nyers és tiszta kéjsóvársággal reagált David közeledésére. Őrülten akarta a férfit. Amint csak lehet.

– Azt hiszem, indulhatunk – suttogta a fülébe, miután levegőhöz jutott. Majd kézen fogva ereszkedni kezdtek a Lincoln-emlékmű lépcsősorán, elvegyülve a jókedvű látogatók sokaságában.

3. FEJEZET

Egy órával később már egymás mellett feküdtek a Capitol Hill-i kis lakás hálószobájában. David mindig sokkal korábban magára hagyta a légyott után, mint ahogy Katie-nek jólesett volna. Viszont ma valami megváltozott, mert még most is szorosan átölelte, ahelyett, hogy zuhanyozni indult volna, majd magára kapta volna a ruháit, hogy angolosan távozzon.

– Remélem, sikerült ellazulnod – súgta Katie fülébe, miközben ujjaival dereka ívén lépkedett.

– Túl sok a feszültség bennem. Nem akartam rajtad levezetni.

– Tudok valamiben segíteni? – kérdezte a férfi olyan lágy tekintettel, hogy Katie-nek nem volt kétsége afelől, hogy őszintén aggódott érte.

– Kedves tőled, David, de nem hiszem. Csak arról van szó, hogy kicsit besokalltam mindentől. Lehet, hogy túlhajtottam magam – próbált magyarázatot keresni, de igazából ötlete sem volt, hogy mi lehet a baja. Csak azt tudta, hogy nem érzi jól magát a bőrében.

– Ha szeretnél szabadságot kivenni, rajtam nem múlik. Csak a Kennedy-centenáriumon legyünk túl.

– Meglátjuk. Még én sem tudom, mit akarok. Vagyis amit biztosan szeretnék, azt sajnos nem lehet… – gondolkodott hangosan, de amint kimondta, legszívesebben visszaszívta volna. Mert tudta jól, hová fut ki a beszélgetés.

– És egész pontosan mi is lenne az?

– Hogy maradj itt velem éjszakára. Szükségem van rád.

– Bárcsak maradhatnék, Katie… – sóhajtott nagyot David.

– Bárcsak… – tette hozzá elfúló hangon Katie, és könnybe lábadt a szeme.

– Kérlek, ne nézz így rám, megszakad a szívem! – mondta kiskutyatekintettel David, miközben megsimogatta a nő arcát.

– Tudod, az lenne a legjobb, ha most hazamennél – felelte dacosan.

– Nem akarlak így itt hagyni!

– Ezek szerint mégis tudsz maradni?

– Azt nem mondtam.

– Ez esetben kérlek, menj el!

– Katie…

– Most. Azonnal! – kiabált rá. És nem kellett kétszer mondania, mert David gyorsan magára kapta a ruháit, és szó nélkül távozott.

Katie csak nézte, ahogy bevágta maga mögött az ajtót. Még sosem dobta ki Davidet, de jelen pillanatban csak arra tudott gondolni, hogy már korábban meg kellett volna tennie.

Tisztában volt vele, hogy a férfi kihasználja. Neki kényelmes megoldás volt, hogy amikor kedve tartja, felugrik hozzá, és megkapja azt, amit otthon nem. Borzasztóan stresszes beosztásban dolgoznak mindketten, és nagyon jól tudják, hogy valahogyan muszáj kiengedni a fáradt gőzt és levezetni a feszültséget. Még kézenfekvőnek is tűnt, hogy közösen találtak erre megoldást. Csak szörnyen mocskos volt ez a viszony. Már régen abba kellett volna hagyni. Csupán borzasztóan nehéz volt.

Ám ma megszállta valamiféle spiritusz Katie-t, hogy elküldte Davidet a fenébe. Minden azzal a furcsa álommal kezdődött, amikor Írországban járt.

Bele sem mert gondolni, mit szólna a mélyen hívő, katolikus nagyapja, ha megtudná, hogy egyetlen unokája ilyen bűnös utakra keveredett. Nem mintha az édesapja tudna róla. Ő abban a hitben élt, hogy egy szem lánya éjt nappallá téve dolgozik a minisztériumban, és nincs ideje ismerkedni. Ami persze valóban így is volt.

Katie el akarta terelni a figyelmét Davidről, így elérkezettnek látta az időt, hogy felhívja végre a nagyapját. Azonnal kicsengett a telefon. Egy darabig senki sem vette fel. Katie tartotta még egy kicsit, hátha csak nehezen ér oda nagyapja a készülékhez. Mikor már éppen bontotta volna a vonalat, valaki mégis felvette – majd ugyanazzal a lendülettel le is csapta. Méghozzá úgy, hogy Katie fülének is fájt, ahogy csattant. Ám nem hagyta annyiban a dolgot, újra hívta a számot. Ezúttal szinte azonnal felkapta az illető:

– Anyáddal szórakozz ilyenkor! – ordított bele a telefonba egy ismeretlen férfihang, majd egyből letette.

Katie úgy döntött, tesz egy harmadik próbát. Amint újra felvette, nem is hagyta szóhoz jutni a vonal túlsó oldalán lévőt, hanem gyorsan bemutatkozott:

– Katie Collins vagyok Amerikából, nagypapát keresem.

– Akárki is vagy, ez egy borzasztó vicc. Inkább húzzál aludni, mielőtt rád küldöm a rendőrséget! – felelte a férfi, majd ismét kinyomta a hívást.

Katie eltöprengett, és úgy döntött, hogy ezen az estén nem telefonál többet Írországba. Ahogy végigpörgette fejében újból a kurta beszélgetést, és megpróbálta értelmezni a hallottakat, rá kellett jönnie, hogy valamit valóban elszúrt. Amint telefonja böngészőjében rákeresett, megerősítést is nyert, hogy csúnyán elszámolta az időeltolódást. Ugyanis Írországban nem délután egy, hanem hajnali egy óra volt.

Már nevetni sem tudott az ostobaságán. Inkább elengedte a nap hátralévő részét, hadd folyjék a saját medrében tova.

4. FEJEZET

– El sem hiszem, hogy ma tényleg szakítasz rám időt – fogadta az irodájában széles mosollyal Katie-t egykori egyetemi csoporttársa. Donna szintén a Külügyminisztériumban dolgozott, csak kevésbé izgalmas területen. A külképviseletekkel történő napi kapcsolattartás és ügyes-bajos dolgaik intézése nem tartozott a szervezeten belül a különösebben irigylésre méltó munkakörök közé.

– Tudod, hogy megy ez. A sajtóosztályon mindig áll a bál.

– Nem mintha nem örülnék neked, de valamiért úgy tippeltem, hogy a holnapi Kennedy-centenárium miatt egy percnyi szabadidőd sem lesz, nemhogy egy teljes kávészüneted.

Katie habozott, mielőtt bármit is mondott volna. Donnával közvetlen kolléganők voltak egészen addig, amíg Katie-t át nem helyezték a sajtóosztályra és be nem toppant az életébe David. Barátnője mindig is határozott álláspontot képviselt a főnökével kapcsolatban, és leginkább ez volt az oka, hogy eltávolodtak egymástól az utóbbi időben.

– David titkárnőjénél hagytam egy üzenetet, hogy az írországi nagykövetségünktől bekérek néhány információt Kennedyről, amitől még ütősebb lesz a miniszteri köszöntő, és ezen dolgozom majd egész nap. Hivatalosan emiatt jöttem hozzád.

– Ha csak erről van szó, akkor hívom is Dublint – felelte kissé csalódottan Donna, ám legnagyobb meglepetésére Katie a telefonkagylóra helyezte a kezét, és nem engedte, hogy felvegye.

– Csak nem akarok vele lenni. Tegnap kidobtam a lakásomból.

Donna szemöldöke a homloka közepéig felcsúszott a hír hallatára.

– És előtte vagy utána, hogy…? – csúszott ki a száján az epés megjegyzés. Katie fájdalmasan kuncogott egyet.

– A szex az egyetlen dolog, ami mindig tökéletesen működött köztünk.

– Őszinte leszek veled, Katie. A véleményem semmit nem változott Davidről. Egy faszkalap, és még finoman fogalmaztam. De nagyon örülök, hogy végre megjött az eszed, és elküldted. Ha pedig szeretnéd átkérni magad valamelyik külképviseletre, hogy a színét se lásd többet, tudok segíteni. Ne nevess, nem viccelek!

Katie szívmelengetőnek érezte barátnője önzetlen ajánlatát. Mi több, meg is lepődött rajta, hiszen alig-alig tartották a kapcsolatot, semmi okot nem adott rá, hogy Donna segítő kezet nyújtson felé. Ám ezek szerint még ezt a hullámvölgyet is kibírta évtizedes barátságuk.

– Kedves tőled, de nem ennyire egyszerű a helyzet…

– Jóságos ég! Terhes vagy!? – kapta a szája elé a kezét Donna.

– Dehogy! – vágta rá azonnal Katie, majd gyors fejszámolást végzett, hogy minden stimmel-e. Rendben volt. – Már a menopauzára készülök, nem a babázásra.

– Ne beszélj csacsiságokat! Csak harminchat éves vagy, rengeteg minden áll még előtted – mosolygott rá biztatóan a barátnője. Katie nem osztotta a véleményét, inkább visszakanyarodott az eredeti témához.

– Elküldtem Davidet, és még most is haragszom rá. De megismertem egy olyan oldalát, amit mások nem látnak belőle, és attól tartok, hogy minden hitványsága ellenére megkedveltem – harapott az ajkába. Hangosan kimondta, amit magának is félt beismerni.

– Ne legyél naiv, Katie. Aki feleségül vesz egy Edwards lányt, és hagyja, hogy az apósa menedzselje a pályafutását, kizárt, hogy a büdös életben elváljon. Ha pedig egy olyan ambiciózus farokról van szó, mint David, akinek a csillaga még erősen felfelé ível, nem fog megkockáztatni egy botrányt. Neki ez így teljesen jó, hogy van egy kirakatházassága, mellette meg kedvére töcskölhet. Azon sem lepődnék meg, ha nem te lennél az egyetlen.

– Az isten szerelmére, több időt tölt velem, mint a feleségével. Fizikai képtelenség lenne – ellenkezett zsigerből Katie.

– Én csak a tényeket mondom, bármennyire is fáj neked. Aki évek óta teljes lelki nyugalommal dugja a beosztottját, annak senki és semmi sem szent. Már régen ki kellett volna adnod az útját.

– Tudom, hogy igazad van, és már az elején sem lett volna szabad belemennem. Csak annyira… – Nem tudta, hogyan folytassa.

– Annyira jóképű, megnyerő, és megszédített a hatalma. Hogy egy ilyen kaliberű férfi éppen téged kívánt meg, jólesett az egódnak – fejezte be helyette Donna. Ismerte David fajtáját, és undorodott a mézesmázos politikusoktól, akik kihasználják a pozíciójukból fakadó előnyöket.

– Nagyon zavaros lett minden. Egy pillanat alatt. Fuldoklom, és nem látom a kiutat. Nem tudom, mit csináljak.

Habár Donna jól tudta, hogy Katie csakis magának köszönhette, hogy ilyen helyzetbe került, és undorral töltötte el a viszonya, most mégis megsajnálta. Eszébe jutott, hogy amikor elkezdte az egyetemet, és szembesült vele, hogy ő az egyetlen színes bőrű diák az évfolyamban, Katie volt az első, aki odaült hozzá barátkozni, és utána sem hagyta magára. Hirtelen felsejlett neki, hogy azokban az években mennyit álmodoztak együtt egy csodás jövőről, és hány meghitt hétvégét töltött Katie szüleinél New Yorkban, hiszen ő nem tudott hazajárni hetente Alabamába. Katie családja viszont mindig szeretettel fogadta, anyukája isteni marhasültet készített, hogy a kedvében járjon, apukája pedig a világ legszeretnivalóbb embere volt, mindig vidámnak és mosolygósnak látta. Gerard Collins a legnehezebb pillanatokban sem vesztette el az életkedvét. Donna pontosan így képzelt el egy vérbeli ír férfit.

Annyi emlék és mély érzés fűzi Katie-hez, hogy nem engedné a lelkiismerete, hogy ne álljon mellette a nehéz pillanatokban, és most rendkívül jólesett, hogy hozzá fordult tanácsért. Akkor is ott volt neki, amikor az édesanyját eltemette. Habár Katie legalább olyan makacs és szívós ír volt, mint az apja, és sosem mutatta ki, ami fájt neki, nehogy gyengének tűnjön, Donna mégis mindig átlátott rajta és felismerte, mikor van szüksége baráti támogatásra. Most határozottan erre volt szüksége, jelen állapotában borzasztóan festett.

– Egyelőre semmit se tegyél. Körüljárom a lehetőségeket, hova tudnék diplomáciai kiküldetést intézni neked.

– Nem vagyok biztos benne, hogy akarom ezt. Vagy hogy egyáltalán meg merném lépni.

– Csak kérdezősködöm, abban még nincs semmi végleges. Ha a véleményemre vagy kíváncsi, és úgy sejtem, ezért vagy itt, akkor szerintem ez az egyetlen megoldás, hogy eltávolodj ettől az őrülettől és időt nyerj, amíg átgondolsz mindent. Csendes és nyugodt képviseletet keresnék neked, ahol pár hónap alatt még ki is pihenhetnéd magad.

– David nem fog csak úgy belemenni. Túl sokat dolgozom helyette.

– Őszintén nem értelek, miért nézed még most is inkább az ő érdekeit. David a legundorítóbb élősködő, akit valaha láttam. A tested, az eszed, a lelked, mindened kell neki, hogy könnyítsen a saját boldogulásán. Ezzel a mostani felállással csak ő nyerhet, te pedig lassanként elsorvadsz mellette. Amikor meg már túl sok lesz veled a problémája, úgy elhajít, mint egy használt zsebkendőt, és keres majd helyetted valaki mást. Nem kellene megvárnod, hogy megtörténjen.

– Én nem ilyennek látom. A maga módján törődik velem. Ő is csak egy ember, mint bárki más. Vannak érzései és vágyai. Erősségei és gyengeségei. Két éve reggeltől estig vele vagyok. Pontosan tudom, mit várhatok tőle.

– És mondd csak, mi lenne az?

– Az, ami eddig is volt köztünk. Csak nekem ez már nem elég, most a napokban tört rám ez az érzés. Nem vagyok elégedett az életemmel, és azzal sem, ami rám vár, ha ugyanígy folytatom tovább. Lehet, hogy csak elfáradtam. Nem tudom, mi van velem, Donna.

– Csak megjött a józan eszed. Hála az égnek!

– De most mit tegyek? Annyira kényes ez a helyzet.

– Csak akkor találkozz vele, amikor elkerülhetetlen. Elképzelhető, hogy nagyon a hiúságába gázolsz, ha visszautasítod a közeledését, és egy ekkora hatalommal rendelkező ember csúnya dolgokra is képes lehet. Csak nagyon óvatosan, Katie. Ne ragadtasd el magad túlságosan! – javasolta Donna a legjobb szándékkal, hiszen nagyon is jól ismerte barátnője heves vérmérsékletét.

{1} A szerző fordítása, az eredeti szöveg a Lincoln-szobor talapzatán olvasható.