részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Susanne Schötz: Die geheime sprache der Katzen.

Copyright © 2017 by Benevento Publishing
All rights reserved.

Hungarian translation © Fónagy Zsófia, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva!

Illusztrációk © Anja Moritz

Fordította Fónagy Zsófia
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Könyvterv Somogyi Dominika
Szerkesztő Hessky Eszter
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 734 4
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó: Miért is olyan titokzatos (egyelőre) a macskák nyelve?

Első cicáim története

Hogyan is kezdődött ez az egész?

A macskák és a fonetika

A macskahangok áttekintése

Macskanyelv kezdőknek

Emberi és állati kommunikációs kódok

Hogyan kommunikálnak a macskák?

Mit is csinál pontosan egy fonetikus?

A nyávogás nem mindig ugyanazt jelenti – Macskahangok tudományos szempontból

„Miau”

A macskanyelv leggyakrabban használt szava

A hang leírása

Konkrét példák

A testbeszéd

Fonetikai besorolás (hangtípus, dallam)

„Brrrr, de jó látni!”

Üdvözlés, kapcsolatfelvétel, csevegés

A hang leírása

Konkrét példák

A hanghoz tartozó testbeszéd

Fonetikai besorolás (hangtípus, dallam)

„Morrr, hess, tűnés!”

Ellenszenv, elutasítás, elrettentés

A hang leírása

Konkrét példák

A hanghoz tartozó testbeszéd

Fonetikai besorolás (hangtípus, dallam)

„Mimíáááúúú, kellesz nekem!”

Éneklés, udvarlás, csábítás

A hang leírása

A hanghoz tartozó testbeszéd

Fonetikai besorolás (hangtípus, dallam)

„Hörrrhörrrrr, jó nekem nálad!”

Boldogság és elégedettség

A hang leírása

Konkrét példák

A hanghoz tartozó testbeszéd

Fonetikai besorolás (hangtípus, dallam)

„Mekk-mekk-mekk, megeszlek!”

Csalogató hívás zsákmányállatoknak

Hangleírás

Konkrét példák

A hanghoz tartozó testbeszéd

Fonetikai besorolás (hangtípus, dallam)

Tanuljuk meg macskánk nyelvét!

Összefoglaló a macskahangokról: a macskanyelv rendszere

Nyelvgyakorlat embereknek

Útmutató a sikeres kommunikációhoz ember és macska között

Értelmezze helyesen macskája hangjait

Hogyan kommunikáljon jobban a macskájával?

Mindennapos macskabajok és lehetséges megoldásaik

A macskám mindig csak a családtagjaimhoz megy oda, hozzám soha

Minden éjjel felébreszt a macskám

A macskám el van hízva

Harap és karmol a macskám

A macskám nincs jóban a többi macskával

A macskám mindent lepisil

Segítség! Hozzám szegődött egy idegen cica

Kutatások és projektek

Első kutatásom: a dorombolás fonetikai jellemzői

Második kutatásom: barátságos macskahangok az emberekkel és más macskákkal történő kommunikációban

Harmadik kutatásom: csiripelés és kaffogás

Negyedik kutatásom: fonetikai különbségek a boldog és szomorú nyávogás hangjai között

Ötödik kutatásom: érzelmek és beszéddallamok a macskahangokban

Hatodik kutatásom: a macska agresszív és védekező hangjai

Jelenlegi kutatásom

Macskaasszisztált terápia

Függelék

Hang- és videófelvételek különböző élethelyzetekben kiadott hangokról

Táblázatok

Szószedet – fontos szakkifejezések

Idézett szakirodalom és további művek

Köszönetnyilvánítás

Előszó: Miért is olyan titokzatos (egyelőre) a macskák nyelve?

A kérdés jogos. Nem lehet olyan titkos a nyelvük, hiszen ebben a könyvben bemutatom és pontosan leírom, sőt látványos hang- és videófelvételekkel példázom a macskák által kiadott hangokat. De nem marad-e mégis nyelvük egy része megmagyarázhatatlan, így egyúttal megmagyarázatlan is? És nem ez az örök homályba burkolózó rész-e az oka annak, hogy továbbra is válaszok után kutatunk? A válasz szerintem egyértelműen „de igen”.

A macskák kifejezésmódja sok szempontból különbözik az emberekétől. Ahhoz, hogy lényük teljes egészét megérthessük, egészen különleges kapcsolatba kell kerülnünk velük – úgymond meg kell fejtenünk egy „titkos kódot”.

Az ember azt gondolná, hogy egy adott szó alatt mindenki ugyanazt érti, ugyanazt a jelentést tulajdonítja neki. De vajon tényleg így van ez? Vegyük például az „igen” szót. Mindig igent jelent az az igen? Vagy néha inkább talánt? Esetleg mégis inkább nemet? A szavak jelentése, vagyis az, amit a beszélő egy bizonyos szóval ki szeretne fejezni, mindig a helyzettől függ, amelyben a szót kimondják. És kimondójának érzelmi állapotától. Kétség esetén megkérdezhetjük a beszélőt, hogy is értette a dolgot.

És az idegen nyelvek? Ha például nem beszélünk németül, segítségül hívhatunk egy szótárt vagy egy fordítást. A német nyelvnek van nyelvtana, amire támaszkodhatunk. Beiratkozhatunk egy németnyelv-tanfolyamra az egyetemen, vagy tanácsot kérhetünk német anyanyelvű emberektől.

A macskák nyelve azonban más tészta. Lehetséges, hogy meg vagyunk róla győződve, hogy tudjuk, mit jelent egy adott hang, amit a macskánk ki szokott adni, és talán még utánozni is tudjuk valamennyire, de soha nem lehetünk benne száz százalékig biztosak, hogy valóban helyesen értelmezzük és a helyes szövegkörnyezetben használjuk-e, mint ahogy azt sem tudhatjuk pontosan, hogyan lehetne embernyelvre lefordítani, hiszen a macskák nyelve nem úgy működik, mint az emberi nyelvek.

Mégis van rá mód, hogy közelebb férkőzzünk a macskák nyelvéhez, és megtanuljuk jobban megérteni. Az állathang egy olyan típusú kommunikáció, amelynek jelentése a helyzettől függ, amelyben az állat a hangot kibocsátja. Az embernek alaposan meg kell vizsgálnia az összefüggéseket ahhoz, hogy valamiféle rendszert találjon bennük. Például egy adott helyzetben lejátszhat a macskáinak néhány előre felvett macskahangmintát, majd tanulmányozhatja a reakcióikat. Az eredményeket kielemezve megpróbálhatja megfejteni, miért is váltott ki egy bizonyos hang egy adott reakciót.

Én pontosan ilyen kísérleteket végeztem a macskáimon. Bár szinte teljesen biztos vagyok benne, hogy az a morgó hang, amivel Kompis nevű kandúrom minden reggel köszön nekem, barátságos üdvözlést jelent, mégsem fogom tudni ezt a hangot szótárba vinni, hiszen a macskák nyelve nem szavakból áll. Nincsenek benne mondatok nyelvtannal, szintaxissal (vagyis rendezett mondattannal) és szemantikával (azaz pontos jelentéssel), ahogy azt az emberek nyelveiből ismerjük.

Segíthet megérteni a macskák nyelvét, ha vetünk egy pillantást a szituációra, az összefüggő egészre, amelyben a macska kommunikál. Míg az emberi nyelvek esetében a szavak hozzárendelhetők egy közös (vagy hasonló) jelentéshez (az asztal angolul table, svédül bord, mandarinul pedig csoce), a macskanyelv hangjai mindig közvetlenül a helyzettel állnak összefüggésben. Ezért is lehetetlen egy az egyben lefordítani az ember nyelvét a macskáéra, és fordítva. Nem lehet egyszerűen felütni a „macskanyelv” szótárát – ez is része a macskanyelv rejtélyes mivoltának.

Emellett még mindig nagyon keveset tudunk a macskahangok kategóriáiról, alkategóriáiról és változatairól. A legtöbb emberi nyelvnek vannak változatai: ilyenek például a regionális és társadalmi dialektusok, amelyeket egy bizonyos földrajzi, társadalmi vagy szakmai csoport, illetve korosztály beszél. Ezeket a nyelvváltozatokat is képesek vagyunk megérteni, lefordítani és leírni. A macskák is képesek dialektushoz hasonlítható hangváltozatok kifejlesztésére: azokban a helyzetekben, amikor a „beszéddel” a múltban sikeresen tudtak kommunikálni, valószínű, hogy továbbra is ugyanezeket a hangokat fogják használni. Különböző változatokat is kifejleszthetnek rá (vagy tanulhatnak el más macskáktól vagy a gazdáiktól), hogy még világosabban tudják tudtunkra adni a mondandójukat. Ezért létezhetnek ugyanabban a szövegkörnyezetben hasonló hangok eltérő magánhangzókkal vagy dallammal.

Minden emberrel élő macska kifejleszt néhány egyedi hangváltozatot, ami tökéletesen illik kettejük kapcsolatához és kommunikációs igényeihez, ezért aztán jól bevált náluk. Részben ez is az oka annak, hogy a macskák nyelve rejtély marad előttünk – hiszen képtelenség lenne az összes ilyen egyéni változatot pontosan értelmezni vagy leírni. Minden macskának megvan a maga „titkos nyelve”, amit csak az őt ismerő ember tud megfejteni – s ő is csak akkor, ha elég gyakran és figyelmesen hallgatja.

Mégis léteznek támpontok, amelyek segítségével ezeket a hangokat általánosítani tudjuk. Ebben a könyvben bemutatom eddigi kutatásaim eredményeit, illetve Meowsic nevű legújabb projektemet. Áttekintést nyújtok a különböző hangtípusokról, a szituációkról, amelyekben előfordulnak, illetve különböző változataikról; emellett pedig beszámolok a macska és ember közötti kommunikációval kapcsolatos személyes tapasztalataimról is. Ezen kívül tartalmaz még a könyv egy kis gyorstalpaló tanfolyamot fonetikából, amely érthetőbbé teszi nyelvtudományi leírásaimat. Talán egy-két laikus olvasó is kedvet kap hozzá, hogy kipróbálja a módszereimet otthon, a saját macskáján. A kísérletek meglepő eredményekkel járhatnak, vagy legalábbis azzal, hogy elvégzőjük jobban megérti majd a macskáját. A macska és gazdája közötti kapcsolatot mindenképpen szorosabbá teszik.

A rejtély azonban kicsit mindig rejtély marad – de hát pont ezért olyan lenyűgözőek a macskáink!

Első cicáim története

Az ember és a macska két külön faj. Létezhet-e egyáltalán közös nyelv, amely képes áthidalni a kettő között tátongó szakadékot? A tudósoknak ezt eddig nem sikerült megválaszolniuk. Mégis sok gazdinak szilárd meggyőződése, hogy a cicája bizony tud beszélni. Macskatartóként engem sem lehet ennek az ellenkezőjéről meggyőzni – én is amondó vagyok: naná, hogy tudnak beszélni! De azért ott van bennem a tudós is. Ő pedig azt mondja: van egy tézisem. Megvizsgálom! Nem csoda hát, hogy elkezdtem tudományos alapon vizsgálni a „macskáknak van saját nyelvük” tézist – méghozzá szakterületem, a fonetika eszközeinek felhasználásával.

Tudományos ambícióim középpontjában persze a macskák verbális kommunikációja áll. Vajon léteznek-e olyan „szavak”, amelyeket minden macska használ? Beszélhetünk-e egyáltalán szavakról? És létezhet-e egy olyan nyelv, amit az ember képes a macska viselkedésétől függetlenül megérteni, megtanulni és használni?

Mielőtt azonban túlságosan elmerülnénk a fonetika rejtelmeiben, ismerkedjünk meg tanulmányunk tárgyaival: Donna, Rocky, Turbo, Vimsan és Kompis nevű macskáimmal, akikkel férjemmel jelenleg egy háztartásban élünk. Ezek a cicák boldogságunk és tudományos ambícióim forrásai.

Korán kelő típus vagyok. Szívesen kelek fel és tálalom fel macskáimnak a reggelijüket kora reggel, fáradtságommal dacolva. Hiszen ez a szertartás a nap első alkalma arra, hogy beszélgessünk. Mint minden szertartásnak, ennek a reggelinek is megvan a maga menete.

Elsőként Vimsan nevű nőstény macskámat köszöntöm, aki a vendégszobában alszik a kanapén. Miközben megtöltöm a tálkáját, magasra tartott farokkal odasiet hozzám, majd a lábamhoz simul, és hozzám dörgölőzik. Ezután felugrik a mosogatótálca peremére, és halkan nyüszög, mintha azt akarná mondani: „Jó reggelt! Jó, hogy jössz. Éhes vagyok.” „Jó reggelt, kicsim”, felelem én, és gyengéden megsimogatom a fejét, mielőtt megszokott helyére tenném a tálkáját. Ilyenkor általában szökken egyet örömében, a fejével pedig meglöki a kezem. „Grrr!” – „Köszönöm.”

Ezután a hármas ikrek következnek. Ők a konyhaajtó előtt álldogálva várnak, és lágy duruzsolással üdvözölnek. Megint kapok egy „grrr”-t, ami ezúttal azt jelenti: „Jó reggelt!” Turbo nevű kandúrom, aki csillapíthatatlanul szomjazza a szeretetet, azonnal felugrik a konyhai padra, duruzsol, dorombol és fejével a kezemet simogatja, miközben előkészítem a reggelijét. Halkan beszélgetek hármójukkal: „Szervusztok, kedveseim, örülök, hogy ébren talállak titeket, igen, mindjárt kapjátok a finom reggelit!”

Rocky a hátsó lábaira áll, mellső lábait nekitámasztja a térdemnek, és egy kicsit elnyújtott „miaut” hallat, ami szerintem annyit jelent: „Hű de jó illata van, én is kérek!”

Donna elegáns mozdulattal felugrik az egyik konyhai székre, várakozó tekintettel méregetni kezd, majd egy türelmetlen, követelőző „Mrhrnáááúúú-hi!” hanggal közli: „Ide a reggelimmel!” A végén mindenki a helyén áll, és szorgosan, élvezettel rágcsál.

Kompis az éjszakát az előszobai sámlira terített kedvenc pokrócán töltötte. Nagyot nyújtózik, így láthatóvá válik teljes, impozáns méretű teste, ami szöges ellentétben áll vékony babanyávogásával, ami így hangzik: „Mmíííhííí”, és a következőt jelenti: „Nehogy elfelejts, én is éhes vagyok!” Amikor leteszem a tálkáját, fejét a lábamhoz dörgöli, és halkan berreg. „Mrrrh!”, azaz „Köszönöm!” „Szívesen, kis barátom”, felelem én, és végigsimítok a nyakán.

Ezután kimegyek a kertbe, ahol a Szürkésfehér nevű szomszéd macska vadonatúj kosarában trónol a konyhaablakunk alatt. „Jó reggelt, Szürkésfehér – köszöntöm. – Jól aludtál?” Amint meglát, lassan nyújtózik egyet, majd könnyedén felmászik az ablak mellett tornyosuló farakásra, hiszen joggal várja, hogy ma is ott helyezem majd el a tálkáját. Szürkésfehér még nagyon tartózkodóan viselkedik velem. Óvatosan közelítek felé, majd megpróbálom finoman megsimogatni a homlokát. Azonnal tiltakozni kezd: „Mié, mié!”, azaz „Ne, ma nincs hozzá kedvem.” „Rendben, ahogy akarod”, válaszolom, és visszamegyek a házba, ahol a többi macska már vár rám. A szertartásnak vége. Az összes cica jóllakott. Indulhat a napom.

Ez a reggeli szertartás a macskáimmal mindig érdekes, jó hangulatba hoz, és nyugalmat csempész még a stresszesebb napjaimba is. Kommunikációnk, ez a „jó reggelt” kívánás és a közös reggeli a napindítás lehető legjobb módja. Bár a lépések mindig azonosak, a macskák mégis mindig meglepnek egy-két kisebb változtatással. Mindig barátságos és vidám hangok keverékét hallatják, árnyalatnyi különbségekkel. Már egész jól ki tudom venni, mit jelentenek. Ennek következtében pedig a macskáimat is egyre jobban értem.

Hogyan is kezdődött ez az egész?

Mostanra már biztosan rájöttek: nagy macskarajongó – azaz kattatant, ahogy azt svéd anyanyelvemen mondjuk – vagyok. Nem tudnám elképzelni az életemet macskák nélkül. Ez azóta így van, amióta az eszemet tudom.

Ezért mindig is kerestem (és meg is találtam) az alkalmat a macskák megismerésére, megfigyelésére és tanulmányozására. Hivatásos fonetikus – azaz (beszéd-) hangokat tanulmányozó tudós – lévén főleg azokat a hangokat tanulmányoztam, amelyekkel a macskák olyankor fejezik ki magukat, amikor emberekkel kommunikálnak. Elképesztően sok hangváltozat és -árnyalat létezik, s ezek minden macskánál mások. A végtelenségig lehetne tanulmányozni őket.

És mégis vannak köztük hasonlóságok. Ebben a könyvben összefoglaltam a tapasztalataimat és a meglátásaimat, hogy nyelvi útmutatóként szolgáljanak más macskabarátoknak, és segítsenek nekik nyávogó kedvencük megértésében.

Ha képesek vagyunk jobban megérteni, amit a macskáink közölni szeretnének velünk, mert jobban odafigyelünk rájuk, azzal egymás kölcsönös megértése is könnyebbé válik. Macskánkhoz való viszonyunk és az ő viszonya hozzánk intenzívebbé válik, jobban és gyorsabban meg tudjuk adni neki, amire szüksége van.

Azóta imádom a cicákat, amióta csak az eszemet tudom. Bár gyerekkoromban nem volt macskánk, minden évben azt kértem a szülinapomra és karácsonyra – de mindig csak plüsscicákat kaptam… Csak felnőttkoromban tudtam végre valódi, hús-vér cicákat magamhoz venni. Első macskaszabású társaimat barátoktól és rokonoktól kaptam, akik nem akarták vagy tudták megtartani őket.

Így ismerkedtem meg a barátságos, fekete-fehér, merev lábú kandúrral, aki az Izgága Fox névre hallgatott. Becenevét nem véletlenül kapta. Bárhol és bármikor képes volt a legapróbb dolgoktól izgalomba jönni. De amint megérkezett hozzám és elhagyta a szállítóbokszot, hogy felfedezze kétszobás lakásomat, rögtön barátságos, gyengéd és kíváncsi volt. Boldogan dorombolt, kiszolgálta magát új tálkájából, kényelembe helyezte magát az ágyamon, és azonnal álomba merült.

Első látásra egymásba szerettünk, és ez a szerelem sok-sok boldog évig tartott. Amikor eljött az a nap, amitől minden állatbarát retteg, idős és súlyos beteg kandúrommal elindultam az utolsó útjára, és elaltattam. Bár nagyon szenvedtem, mégsem tudtam elképzelni, hogy macskátlan életet éljek. Így hát férjemmel, Larsszal elkezdtünk macskaszitterként cicákat „nyaraltatni”, amikor a gazdáik elutaztak.

Kedvenc vendégeink közé tartozott a két elegáns és távolságtartó birman macskahölgy, Ludmilla és Estrella, valamint a szürke csíkos, kecses és nagyon okos Kissesson is. A kövér, fekete, csinos, félénk és nagyon kedves Vincent nevű kandúr néhány éven át évente kétszer-háromszor is nálunk lakott. Annyira szerettem őt (ő pedig annyira utálta az autókázást a szállítóbokszban), hogy gyakran meghosszabbítottam vendégeskedését, és a tervezettnél később adtam vissza a gazdájának.

Aztán néhány év után végre hozzánk költözött. Hét évig gondoskodtunk róla, etettük vele a diétás étrendjét és adtuk be neki naponta kétszer az inzulininjekcióját, mivel cukorbeteg volt. Élete vége felé egyre több gyógyszerre volt szüksége. A végén már kilenc különböző tablettát szedett napi kétszer. Utálta. Minden kreativitásunkat be kellett vetnünk, hogy rávegyük, hogy lenyelje őket. Legjobban az utána felkínált jutalomfalat vált be.

Vincent végig ott feküdt az íróasztalomon, miközben a nyelvész- és fonetikaszakot végeztem, és ott volt akkor is, amikor a doktori disszertációmat írtam. Porig sújtott minket, amikor 2010-ben meghalt. Én ugyanúgy szenvedtem, mint pár évvel korábban, Fox halálakor. Férjem, aki szintén nagy macskarajongó, megfogadta: „Soha többé nem lesz macskánk!”

A három kiscica

Szóval soha többé? Alig néhány hónappal azután, hogy Vincent elment közülünk, ismét sóvárogni kezdtünk. Elkezdtem a házunkba csalogatni és finomságokkal etetni a Feketefehér és Fehérszürke nevű két kis nősténycicát, akik ugyan a szomszédainknál laktak, de gyakran átkalandoztak a mi kertünkbe is. Szinte napi rendszerességgel figyeltem a gazdira váró macskák hirdetéseit, és hamarosan találtam egyet, amiben három kis fekete cicatestvér szerepelt, akiknek sürgősen új otthonra volt szükségük.

Nem messze tőlünk, egy hideg kerti sufniban laktak, és sikerült rábeszélnem a férjemet, hogy legalább nézzük meg őket, aztán döntsük el, nem tudnánk-e szállást adni egynek vagy kettőnek. A hideg téli napon, amikor elmentünk megnézni őket, az év első hóvihara lepte meg városunkat. A helyi állatvédő egyesület munkatársa, aki mindennap eljárt megetetni őket, csúnyán meg volt fázva. A három bájos és elragadó apróság teljesen elbűvölt minket. De melyik kettőt válasszuk a három közül? Melyikőjüket hagyjuk hátra egyedül a jéghideg házikóban? Egyáltalán képesek lennénk erre? Megpróbáltuk elhárítani magunkról a felelősséget, és az állatvédő egyesületnél dolgozókra bízni a döntést. De ők szépen visszadobták a labdát azzal, hogy egyelőre mind a három kismacskát vigyük haza, amíg a harmadiknak találnak egy másik otthont.

Már a hazaúton, az autóban megszületett a döntés. „Mindhármat megtartjuk”, jelentette ki a férjem. Ezzel le is zárult a vita. Másnap beköltözött hozzánk a három imádni való kismacska.

Most először voltak ennyire fiatal cicáink. Férjem és én hamarosan három kisgyerek szüleinek éreztük magunkat. Állandóan volt valami tennivaló. A megszokott etetés, alompucolás és porszívózás mellett (rengeteg fekete szőrt hullat három fekete macska, akik egész nap a házban rohangálnak és játszanak) valahol mindig rendet is kellett rakni, mert a kicsik folyton fellöktek vagy lelöktek valamit a polcról.

Az állandó munka ellenére egyszer sem bántuk meg a döntésünket. Donnának, Rockynak és Turbónak (ezeket a neveket a menhely munkatársnőjétől kapták, későbbi számos becenevüket pedig tőlünk), sok-sok kalandot köszönhetünk, amik szerencsére mindig jól végződtek.

Amikor egyszer egy hideg, esős estén elfelejtettük becsukni az egyik első emeleti ablakot, Donnának és Turbónak valahogy sikerült felmásznia a tetőre. Rocky is utánuk akart menni, de őt még időben tetten értük. Órák múlva sikerült elkapni a két kis szökevényt – miután éjszaka, a viharban utánuk másztunk. Egy másik alkalommal a különösen félénk Rockyt nem találtuk. Miután végre ráleltünk a kéményben, és hosszú órák keserves munkájával nagy sokára kicsalogattuk, először nem vettük észre, hogy fekete bundája nem csak a maga szokásos színében pompázik. Akkor jöttünk rá, mekkora katasztrófa történt, amikor már az egész ház tele volt kormos kis nyomaival. Meséljek még a cicás kalandjainkról?

A háromból négy lesz

Gyakran felbukkant a kertünkben egy gyönyörű, nagy, ivaros vörös kandúr, akit nemes egyszerűséggel Vöröskének neveztünk el. Félénksége nem gátolta abban, hogy sövényünket saját területeként jelölje meg. Természetesen mindenkit elzavart, akit hívatlan betolakodónak minősített, és – ugyancsak természetesen – nagyon igyekezett meggyőzni a szomszéd nőstény macskáit (akik mindketten ivartalanítva voltak) remek génállományáról. Soha nem maradt sokáig. Feltételeztük, hogy valahol van gazdája. Két év után egyszer sérülten találtunk rá, nem sokkal később pedig már kutya baja volt. Továbbra is úgy hittük, hogy valaki gondját viseli. Aztán egyszer ismét megsebesült. Betettük a hordozóba és elvittük az állatorvoshoz, de ekkor már késő volt. Túl súlyosak voltak a sérülései. Emellett pedig kiderült, hogy daganatos betegsége van. Az állatorvosnak nem volt más választása, mint elaltatni. Szörnyen éreztük magunkat. Hogyhogy nem jöttünk rá, hogy nincs gazdája, és miért vártunk ilyen sokáig, mielőtt orvoshoz vittük volna? Nagyon megrázott a dolog. Megesküdtem magamnak, hogy soha többé nem fogok várni. Egy betegnek vagy sérültnek tűnő macskával azonnal állatorvoshoz fordulok – nem várom meg, míg kiderül, van-e gazdája. Nem figyeltem rá, mit akart nekünk mondani, nem értettem meg…

Valamivel később macskaajtót építettem a pinceajtóba, hogy a szomszéd cicák be tudjanak menekülni melegedni a hideg elől. Tápot, pokrócokat és vizet tettem a meleg szobácskába a pincében. Másnap reggel rögtön lementem, hogy megnézzem, felfedezte-e új melegedőjét és a neki kikészített tápot Feketefehér vagy Szürkefehér, de amikor beléptem a pincébe, másfajta meglepetés fogadott: egy vadidegen, nagyon apró szürke cirmos cica méregetett félelemtől és kíváncsiságtól csillogó nagy, sötét szemeivel az ablakpárkányról.

Nem tudtam, mit tegyek, hiszen indulnom kellett a munkahelyemre. Talán csak rövid látogatásra ugrott be hozzánk a kismacska. De amikor munka után visszamentem a pincébe, még mindig ott volt az idegen cica. Amikor megengedte, hogy óvatosan megsimogassam, csúnya sérülést fedeztem fel a jobb hátsó lábán. Az egész lába egy merő nyílt seb volt. A bundája majdnem teljesen le volt nyúzva, és cafatokban lógott róla. Már el volt fertőződve a seb, és szörnyen nézett ki. Már indultunk is az állatorvoshoz! A kezelés egy teljes napig tartott. Csont nem tört, de a sebet nem lehetett összevarrni, mivel túl sok bunda és bőr hiányzott róla. Csak reménykedni tudtunk, hogy magától be fog gyógyulni. Felhívtuk a rendőrséget, az interneten és az újságokban pedig hirdetésekkel kerestük a macska gazdáját. Azok, akik jelentkeztek, csalódottan távoztak, mert nem az ő macskájuk volt.

Időközben mi elneveztük Vimsannak, ami svédül azt jelenti: popsirázó. Ugyanis minden lépésnél billegett a feneke, ami persze a sérült lába miatt volt.

Egy hónap elteltével végre begyógyult a seb, és levették a kötést. Addigra Vimsan már beköltözött hozzánk. Családunk így újabb taggal bővült.

Vimsan remek cica – amikor az akar lenni. Nagyon önálló hölgyemény, amiből arra következtetünk, hogy átesett pár dolgon a múltban. Például lelopja az ételt a tányérunkról. Vajon sok ilyen taktikát kellett elsajátítania a túléléshez? Imád velünk játszani és rajcsúrozni, de a többi macskát ki nem állhatja. Szívesen befekszik az ölünkbe, de egyébként nem szereti, ha hozzáérünk, és gyűlöli, ha felemelik. Ha mégis felemeli valaki, azt azonnal megharapja.

Mi mégis egyszerűen imádjuk szürkésbarna csíkos, sebhelyes lábú és rövid farkú cicánkat, aki előző élete során valahogy elveszítette a farka végét.

A négyből öt lesz

Vimsan kint a kertben gyakran összeverekedett más macskákkal. Feketefehér és Szürkefehér kétségkívül az ellenségei közé tartoztak. Amikor télvíz idején felbukkant a kertünkben egy apró, fekete, fehér lábú, fehér mellkasú és fehér hasú kandúr, szinte mindennap összeverekedtek. Ezt a fiatal, ivaros kandúrt nagyon érdekelte Vimsan, ő azonban hallani sem akart róla. Verekedtek ők az almafa ágai közt, a sövényünk mélyén és a gyepen. Egyik nap a kandúr sebes arccal jelent meg, ami nem akart begyógyulni. Úgy tűnt, hogy nincs gazdája. Elvittük az állatorvoshoz, és kerestük a gazdáját. De senki nem jelentkezett a hirdetéseinkre.

Addigra már egészen összebarátkoztunk a kandúrral. Szeretett velünk lenni, amikor a kertben dolgoztunk vagy kávéztunk. A Kompis nevet adtuk neki (ez svédül pajtást, barátot jelent). És – ahogy azt már bizonyára sejti a kedves olvasó – végül nálunk maradt. Időközben megnőtt, és eléggé meg is hízott, de mi úgy szeretjük, amilyen. Bár ő a legnagyobb macskánk, neki van a legvékonyabb hangja. Még legkisebb cicánk, Vimsan hangjánál is magasabb. Döntöttünk: ötmacskás családunk Kompisszal vált teljessé.

A macskák és a fonetika

A dél-svédországi Lundi Egyetemen kutatok és tanítok. Szakterületem, a fonetika, az emberi beszéd hangjaival foglalkozik. Kutatásaim során a következő kérdéseket teszem fel: hogyan keletkezik egy adott hang, milyen frekvencián és mekkora energiával képezzük? Különböző szavak, mondatok, dialektusok és nyelvek prozódiáját (azaz a nyelv dallamát, ritmusát és hangerejét) elemzem. A szakmai ártalmakhoz tartozik az a szokásom, hogy inkább arra figyelek, hogyan mondanak valamit, mint arra, hogy mit mondanak.

Így van ez az emberi beszédnél, úgyhogy nem csoda, hogy hamar érdeklődni kezdtem a macskahangok hangtani tulajdonságai iránt is. Elkezdtem azon törni a fejemet, hogy milyen magánhangzók lehetnek egy „miauban”. Hogy milyen magasságban mozog a „miau” dallama, amikor a cicáim játszani hívnak. És hogy vajon változik-e a dallam a helyzettől függően, tehát ha azt akarják, hogy engedjem ki őket, vagy ha véletlenül rájuk zártam a szekrény ajtaját, amiben elbújtak.

Tisztán emlékszem rá, amikor először feltűnt, hogy a macskáim teljesen máshogy nyávognak olyankor, amikor otthon ételért kuncsorognak, mint olyankor, amikor a szállítóbokszban állatorvoshoz viszem őket. A dallam és a magánhangzók mind máshogy hangzanak. De mitől lehet ez? Véletlen lenne? Vajon öntudatlanul csinálják a macskák, vagy megtanulják a mássalhangzók és a dallamok különböző árnyalatait? Talán még az is lehet, hogy a macskák megtanulták a kommunikációs helyzettől függően tudatosan módosítani az általuk kiadott hangok tulajdonságait?

Ebben a pillanatban találkozott először a macskák iránt érzett szeretetem a tudománnyal. Elkezdtem rögzíteni, és az emberi beszéd elemzése során használt fonetikai módszereim segítségével kielemezni a hangokat, amiket Donna, Rocky és Turbo kiadott. Fonetikusfülemmel egészen pontosan odafigyeltem a hangokra, majd fonetikai jelekkel lejegyeztem őket, és megvizsgáltam különböző tulajdonságaikat. Ilyen és ehhez hasonló kérdéseket tettem fel: mennyi ideig tart egy átlagos nyávogás? Milyen magas és alacsony frekvenciatartományban tud mozogni macskáim nyávogása? Mely hangok zöngések, melyek zöngétlenek? Milyen magánhangzók és mássalhangzók képzésére képesek a macskák, és hogyan mozgatják a szájukat a hangok képzése közben?

Az évek során természetesen rengeteget olvastam és tanultam a macskák hangjairól, túlnyomórészt tudományos könyvekből és cikkekből. Azt vettem észre, hogy meglepően kevés kutatás készült és jelent meg a macskahangok hangzásáról és fonetikájáról. Elhatároztam, hogy ezen változtatni fogok.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Montserrat – SIL Open Font License