Ruby Saw

Gázt neki, Chiara!

Harmadik kiadás

Ruby Saw – Gázt neki, Chiara!
Gázt neki! 1-2.

+ Gázt neki, Család! novella

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztők és szöveggondozók: Virgács József, Fáy Linett

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-411-9

ISBN Mobi: 978-963-586-412-6

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

2WEI – Insomnia (Official Faithless Epic Cover)
Baby K feat. Tiziano Ferro – Killer (Stefano Fisico & Micky Uk Remix)

Britney Spears – Work Bitch

Damian Spider Ft.Breana Marin – Fast Pace

David Guetta – Shot Me Down (feat. Skylar Grey)

Ivan Torrent & Aeralie Brighton – Unbroken

Jersey Shore Season 4 Italy Song

Mike Candys – Anubis

Nelly Furtado – Meneater

Nelly Furtado feat. Timbaland – Say It Right

Palm Trees – Moi Lolita (feat. OT)

Sofi Tukker & Pabllo Vittar – Energia

TRFN – U Do (ft. Siadou)

Years & Years – Take Shelter

Ajánlom ezt a könyvet elsősorban a nővéremnek, Mártynak, 2001-2006 emlékére; valamint mindazon lányoknak és nőknek, akik rajonganak és rajongtak a Forma-1-ért.

„Ha a Forma-1-ben jó autóban ülsz, akkor a munka hatvan százalékát máris elvégezted. Utána már csak meg kell verned a csapattársadat. Aztán ha az autód valóban elég gyors, akkor versenyeket is nyerhetsz.”

Juan Pablo Montoya

Chiara

Minden sokkal könnyebb lett volna, ha fiúként jövök a világra. Anyám is odaszúrta már párszor, apám is, de a legtöbbször azok a srácok hajtogatták, akikkel lógtam.

– Chiara, melletted Dominic Toretto elbújhat.

Most is hallom ezt a mondatot, valahányszor arra a napra gondolok, amikor gyökeresen megváltozott az életem.

Aznap is összegyűltünk a megszokott római sikátorban, a pizzéria mellett, és ment a szokásos vita: kié a jobb gép, ki mit bír, és ki mennyit hazudik a lóerőkről.

Pár évvel korábban robbant be a köztudatba a Halálos iramban, és vele együtt a tuningolt autók láza. Persze mi is Nissan Skyline-ról álmodoztunk. Olyanról, ami akkorát suhan, ha rákattintasz a hüvelykujjaddal a kéjgázt elszabadító gombra, hogy bereped a buszmegálló üvege.

Ez amúgy tiszta fikció. Ilyen csak a filmekben van. Ahogy az is, hogy valaki repülőgép-motorral old meg mindent a Vasban. Elgondolkodtató, aztán rájössz: valakinek nagyon durván belelógott az ujja a bilibe, amikor ezt megálmodta.

De hát ezek filmek. Mi meg a valóságban éltünk.

Mi is nagy sztárok akartunk lenni, akik emelt fővel hajtanak végig a menő autóikkal Róma nyüzsgő belvárosán. Csak a mutatvány inkább sikerült úgy, mint abban a régi Peugeot-reklámban, ahol az indiai csóka átkalapálja a kocsiját, és úgy csinál belőle “menőt”.

Mi ettől függetlenül büszkék voltunk a saját kezünk munkájára.

Nekem egy 1980-as, fehér Fiat X1-em volt. 2005-ben ez már bőven csotrogánynak számított, de apával ketten hoztuk vissza a halálból, az életemet is feláldoztam volna érte, ha szükséges.

Apám autószerelő. Ő szerettette meg velem a kocsikat, a gyorsaságot, és vele együtt néztem a Forma–1-et is. Amíg a húgom azon mesterkedett, hogyan varázsoljon magának nagyobb melleket, addig én azon agyaltam, hogy az istenbe lett már megint olajfoltos a nadrágom, amikor úgy vigyáztam rá, mintha egy vadonatúj nyárigumi szett lenne. Nekem mellem se nagyon volt, nemhogy azon ügyeskedjek, hogyan toljam a nyakamba.

Na, de a lényeg: a kocsim nem volt épp divatos darab 2005-ben. Ha csak ránéztél… mondjuk nagyon-nagyon hirtelen, akkor akár Ferrarinak is tűnhetett. Olyannak, amilyennel az öreg Magnum furikázott. De ehhez tényleg villámgyors pillantás kellett, és lehetőleg sötétben.

Attól függetlenül tette a dolgát.

Kipörgettem belőle a százhatvanat egy butított Fiat motorral. Driftelni is tudtam vele. Nyikorgott a kormány, néha beragadt a váltó, a gázpedál se volt mindig barátságos, de ha akartam, bárkit meg tudtam velőzni vele.

A srácokat is rendszeresen lenyomtam.

Mert én ésszel vezettem, nem a farkammal meg a hangommal. Játszottam a sebességgel, ismertem a kocsim minden rezdülését, és… igen. Szerettem.

– Na, Chiara, kész vagy? – kérdezte Rafi, miközben lazán megtámaszkodott a fekete Alfa Romeóján.

Neki jobb autó jutott. A kocsi ’95-ös volt, használtan vette, mégis patika állapotban tartotta. Szerencséje volt a barmának, csak nem vette észre. Rafaelnek csak a sebesség meg a gáz számított: amióta ismertem, kétszer hajtotta túl a „kis Rómeót”.

– Én mindig kész vagyok, ha le kell hagyni valakit – feleltem magabiztosan.

Nekitámaszkodtam a nyitott tetejű autómnak, aztán szó szerint belefolytam a vezetőülésbe. Imádtam, hogy cabrio, és hogy olyan menő Chevrolet-lámpái voltak, amik szépen visszacsukódtak a motorházfedélbe, mintha valami trükk lenne.

– Ideje lenne észbe kapnod, és belátnod, hogy te csak egy csaj vagy, aki velünk lóg – szólalt meg Sebastian mellettem, a lepukkant Fiatjából.

Az a kocsi inkább volt családi autó, mint egy nőtlen pasasé. Sebastiant nem érdekelte, miben ül, csak guruljon. Mondjuk azt hozzá kell tennem, hogy narancssárga volt a járgány, ami már önmagában bűn.

– Inkább ti vagytok azok a pasik, akik velem lógtok! – nevettem fel, és ráadtam a gyújtást.

– Mikor megyünk már gyorsulni? Kár a gőzért, ez úgyse érti – legyintett Matteo a BMW-jéből.

Neki volt egyedül új autója a társaságban, mert komoly munkája volt, nem csak tengődött, mint mi.

Én abban a pizzériában dolgoztam, aminek a sikátorában mindig gyülekeztünk. Részmunkaidőben. A fizetésem nevetséges volt, de legalább csináltam valamit.

Kereskedelmi végzettségem volt, mégsem éreztem, hogy bármit is tudnék kezdeni vele. Inkább csak sodródtam, és közben egyre erősebben éreztem azt a fura semmit, hogy nem találom a helyemet, hogy csak… vagyok.

Anyám noszogatására mentem oda dolgozni. Akkor még otthon laktam. Igen. Huszonnégy évesen. Égő? Az. De kézenfekvő volt, és őszintén: komolyan fogalmam sem volt, mit akarok az élettől.

A férfiak persze legyeskedtek körülöttem. Csak egyik sem volt igazán komoly. Aki az lett volna - Tiziano, a pizzázó tulajának a fia -, két kézzel toltam el magamtól. Pedig tényleg aranyos volt, rendes is, és pont ez ijesztett meg. Féltem, hogy komollyá válik, és akkor mi lesz velem.

Önző voltam. Vagy csak vak.

A srácok velem egykorúak voltak, mégsem tekintettek rám nőként. Együtt nőttünk fel, egy utcában laktunk, jól ismertük egymást, a szüleinket, a szokásainkat. Köztünk sosem volt szerelem, csak az a furcsa, biztos “mi”, amihez nem kell romantika.

Ráadásul én le is fektettem a szabályt: ha bármelyik bepróbálkozik, lelépek a francba. Nekem ők haverok voltak. Ennyi.

Aztán egyszer egy házibulin mind ittak. Én nem. Nekem volt jogsim, úgyhogy hazavittem őket. És akkor mutattam meg először, mit tudok.

Körülbelül tizenkilenc évesek lehettünk. Azután kezdtük együtt róni az utcákat.

Emlékszem, azon a bulin az akkori barátomat ott is hagytam. Előtte még szexeltünk, aztán Matteo megkérdezte, hazavinném-e őket, én meg csak rávágtam, hogy persze. A srác ott maradt, én meg mentem. Tényleg nem tudtam mit kezdeni a férfiakkal...

– Holnap tali – ennyit mondtam, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

A legtöbbször úgy viselkedtem, mint egy férfi. Szerettem azokat, akikkel együtt voltam – azt a kemény három embert –, mégis nehezemre esett kimutatni. Mert attól féltem, ha egyszer tényleg megmutatom, mi van bennem, akkor a kapcsolat más irányt vesz, és onnantól vége mindennek.

Mondjuk vége is lett mindig, de az már egy másik történet.

– Aztán mutasd meg a köcsögöknek, hogy kell autózni! – ordította utánam Rafi.

– Az agyadra ment a Felpörgetve – szóltam vissza, aztán gázt adtam a kis drágámnak, és otthagytam őket.

A visszapillantóban láttam, ahogy egyszerre kapkodnak, megőrülnek, és utánam iramodnak. Én meg odaléptem. Nyolcvan fölött voltam a negyvenes táblánál, mintha nem is létezne.

Voltak már összetűzéseim a rendőrökkel, de eddig mindig kidumáltam magam. Ha nem ment egyedül, apa vagy anya segített. A fejmosást persze mindig megkaptam, de apa néha vállon veregetett.

– Ügyesen vezetsz.

Elismert. Talán nem volt mit, mégis… valahogy büszke volt rám.

A pénz, amit a pizzázóban kerestem, vagy bírságra ment, vagy alkatrészre. A szüleim csak csóválták a fejüket, hogy így nem lesz belőlem semmi. Én meg közben el akartam költözni, csak épp fogalmam sem volt, hogyan kéne ezt csinálni. Tényleg úgy viselkedtem, mint egy makacs fiú, aki azt hiszi, a világ majd alkalmazkodik hozzá.

És akkor… mintha a világ mégis megtette volna.

Az Antonio Salandra kereszteződésénél mellém gurult egy fekete Ferrari Spider. A fényezése úgy csillogott, mintha frissen lakkozták volna, és a volán mögött egy szexi pasi sandított rám a fekete napszemüveg mögül.

– Menő autó – mosolyogtam rá.

Erre kövér gázt adott.

A motor hangja úgy vágott belém, hogy egy pillanatra el is felejtettem levegőt venni. Nem lehetett túl öreg darab: az egész kocsi csillogott, mint nálunk a parketta vasárnaponként, miután anya felmosta. A délutáni enyhe napfény végigcsúszott rajta, aztán az idegen újra rálépett a gázra, mintha csak azt mondaná: Ne csak a kocsit nézd.

A férfi csinos volt. Megnyerő arcéle, rövid, szőkésbarna haja ellenállhatatlanná tette, olyan volt, akire az ember önkéntelenül is ránéz még egyszer. Ahogy a kormányt fogta, az egész tartása azt sugallta: ő nem hétköznapi sofőr.

Nem olyan típusnak tűnt, aki azért vett drága autót, mert megteheti. Ő érezte, amit vezetett. Élt érte. Szerette… olyan természetességgel, mint amikor valaki pontosan tudja, mitől jó egy gép, és mitől lesz belőle szenvedély.

Annyira bámultam, hogy észre sem vettem, közben zöldre váltott a lámpa. A srácok mögöttem kotnyelesen elkerültek, pedig ilyenkor tilos előzni. Ha ezt egy rendőr látta volna, lett volna mosolyszünet. Már megint.

Az volt a baj, hogy addigra már úgy ismertek minket, hogy arra is ugrottak, ha levegőt vettünk. Néha azon csodálkoztam, a jogsinkat még miért nem vették el.

Amikor végre felocsúdtam, én is indultam utánuk, de ahogy rátapostam a gázra, a Ferrari egyszerűen elsuhant mellettem.

Megmakacsoltam magam. Na, akkor nézzük, mit tud a kis drágám.

Könyörtelenül odaléptem neki, de a nyomába se értem, pedig nem ment őrült tempóval. Ez volt benne a legidegesítőbb és a legizgatóbb is.

Aztán el is vetettem az ötletet, főleg miután lefordult jobbra. Én mentem tovább egyenesen, a srácok után.

Ők közben befordultak egy szűk sikátorba, majd a végén megálltak a megszokott kis parkolóban. Ott már a másik banda bömböltette a gagyi olasz trance-et, villogtatták egymásnak az új alkatrészeket meg az új autókat.

Rühelltem őket. Tényleg olyanok voltak, mint az autós filmekben a felhype-olt pénzes kölykök: puccos nő az oldalukon, Rolex a csuklójukon, menő autó alattuk, és pénz a zsebükben… amiért nem ők dolgoztak meg.

Stefano, a banda feje – legalábbis ő ezt hitte magáról – már jött is elénk. Széttárta a karját, és olyan gyászos grimaszt vágott, mintha legalábbis megsértettük volna a családi hagyományt.

– Nektek nem mondta senki, hogy ez a mi helyünk? – kérdezte lenézően, aztán a mondat végén még biccentett is az összegyűlt kis közönségnek, mintha tapsot várna.

– Várj, hadd gondolkodjam… – a mutatóujjamat az államra tettem, és lassan körbepillantottam. – Ami azt illeti, mondta – vetettem oda hirtelen megvilágosodással. – Az öreganyád.

Felnevettem, kiszálltam az autóból, és úgy csaptam be az ajtót, hogy szépen visszhangzott a sikátorban. Aztán farkasszemet néztem a nálam fél fejjel magasabb ficsúrral. Valószínűleg nevetségesen festhettem vele szemben.

Ő koptatott farmerben és fekete, bundás nyakú kabátban állt, mintha most lépett volna ki egy magazinból. Február vége volt: hó ugyan nem esett, de az átlaghőmérséklet alig kúszott tíz fok fölé. Én ehhez, meg a nyitott tetejű autómhoz öltöztem: szőrmés szárú csizma, terepmintás nadrág, hozzá passzoló sötétzöld kabát.

Vörös hajam megmozdult az enyhe szélben. A szemem a fekete tustól még sötétebbnek tűnt, és amikor Stefánóra néztem, úgy húztam össze, ahogy csak tudtam.

– Játsszuk le, haver! – jelentettem ki.

Addigra azt a gyenge ellenszenvet – ami amúgy hatalmas volt, csak próbáltam kulturáltan becsomagolni – már nem bírtam tovább korlátok mögé szorítani. Viszketett a tenyerem, és nem csak képletesen.

– Te nem vagy nekem ellenfél, kislány! – bökte oda önelégült képpel, fintorgott egyet, aztán elindult vissza a társasága felé.

– Csak nem félsz? – léptem utána, és nem bírtam magamban tartani.

Nyilván nem félt. Tényleg nem voltam ellenfél a kopott, magát alig vonszoló kocsimmal, meg a málészájúakkal mögöttem, akik csak akkor voltak nagylegények, ha a tehetős ficsúr már nem volt a közelben.

Csakhogy én nő voltam, hatalmas egóval. Meg bosszúszomjjal.

Az járt a fejemben: ha csak egyetlen karcolást ejtek azon a milliós, apuci-fizette csodán, már nyugodtan fogok aludni.

A beszólásomra Stefano lába a földbe gyökerezett. Ha nem látom, el se hiszem: az arcizmai furcsa táncba kezdtek. Idegesség, sértettség, az egója nyikorgott, ahogy ráléptem.

Én meg oltári jól szórakoztam magamban, hogy a puccos macsót ennyire fel tudtam húzni.

És közben figyeltem. Fura arca volt. Leginkább egy csirkéhez tudtam volna hasonlítani. A szeme is úgy állt néha, hogy az volt az érzésem: engem néz, de mást lát. Kancsal volt. Az az oldalt rövid, felül hosszú frizura csak még nevetségesebbé tette.

Nekem még a pénze miatt sem kellett volna.

Annyira szarul festett.

– Gyerünk a zsákutcába! – dobta oda úgy, hogy csak a válla felett nézett rám.

Aztán elindult a kis Maserati felé, mintha már előre zsebre tette volna a győzelmet.

Tudtam, hogy esélytelen vagyok. Csak épp nem érdekelt.

Visszasétáltam az autómhoz, végighúztam a kezemet a motorháztetőn, és magamban elmondtam egy gyors imát: kérlek, ne legyen túl drága ez a kis utcai balhé. Lóvé kellett egy teljes generálra. Nem arra, hogy valaki szétkapja a kocsimat a túlméretezett egójával.

– Chiara, nem fog menni! – Rafi elém szaladt, a kezét az enyémre tette, és mintha félelmet láttam volna a szemében.

– Tudom – bólintottam. – De elegem van ebből a pöcsből.

Megszorítottam a kezét, aztán beszálltam az autómba.

Addigra a díszes banda már összeszedte magát. Négy autót túráztattak egyszerre, hogy mindenki hallja: ők mekkora nagymenők. Aztán persze előre is mentek.

Mi pedig utánuk indultunk. Az én kis drágám motorbőgése mondjuk jobban hasonlított egy vemhes tehén ordítására, aki akkora súlyt cipel, hogy mindjárt összeomlik alatta, de én akkor is büszkén léptem a gázra.

A zsákutca a gazdagok gyorsulós része volt. Mi nem nagyon jártunk arra: nem akartunk balhét, és az én fiaim sem vágytak monoklira a szemük alá. Meg őszintén? Nem hiányzott az sem, hogy a lenge öltözetű lányok fújoljanak, mert nekem nem lóg ki a mellem, meg a lábam se villog, mint nekik.

Szóval nem mentünk oda.

De leginkább azért nem, mert ennek a mini pénzeszsáknak az apja záratta le az egész utcát, hogy a fiacskája nyugodtan tudjon játszani.

Ahogy a gazdagok nyomába szegődtünk, újra feltűnt a fekete Spider.

A női egóm azonnal abba a hitbe ringatta magát, hogy tetszem a csinos férfinak, és ezért követ. Nekem is imponált. A korát is simán félretoltam, és már bele is képzeltem magam abba a hiú ábrándba, hogy mellette ülök az autóban, és úgy néz rám, mintha egy nagy tányér paradicsomos tészta lennék.

Lehetetlen elmagyarázni, milyen érzés volt, a hatalmába kerített, és kész.

Fél szemmel néztem a csillogó karosszériát. Jutalmul kaptam egy széles mosolyt, aztán felbőgött a drága motor, és a Spider elhúzott mellettem.

A szívem majd’ kiugrott a helyéről a hangtól. Az összes pihe égnek állt a karomon.

Micsoda férfi. Micsoda autó.

Fel sem fogtam, hogy közben már be is kanyarodtunk a zsákutcába, az egyik főút leágazásába, a Piazza di San Bernando környékén. Amikor befordultam a kis konvojom élén, a rivális banda már felállt a versenyhez.

Az utca nem volt hosszú, de bőven elég ahhoz, hogy pár pillanat alatt felmenjen kiló százra az ember, és ha úgy adódik, ki tudjon fordulni a Settembre sétányra.

Csak ott volt a “ha úgy adódik” másik fele is: hogy belerongyolsz egy szabályosan közlekedő autóba.

Ezzel akkor nem foglalkoztam. Én csak kárt akartam tenni Stefano egójában. A csirkefejűében. Azt hittem, ha egyszer nekilököm a falnak – mármint képletesen… vagy akár nem is annyira képletesen –, az fél siker.

Ez nem vall érett elmére, de akkor még nem voltak komoly gondjaim, hála istennek. Otthon harmónia volt, a családom egyben, volt munkám, a húgom meg csinálta a maga dolgát. Jelentsen ez bármit is. Nem voltunk az a nagy összeborulós lánytesó páros, mint a filmekben, de tény: Allegra nem volt balhés.

Szóval a helyén volt minden.

Így abban a percben tényleg az tűnt a legnagyobb problémámnak, hogy Stefano a Maseratijával zavarja a látóteremet. Bele se gondoltam, hogy ebből akár nekem, akár neki komoly baja lehet. Meg is halhattunk volna. Az esély mindig ott van. Ilyen helyzetekben pláne. És még most is úgy gondolom: aki ezzel nem számol, annak nem kell jogsi.

Lassan közelítettem feléjük. Végig az járt a fejemben, hogy én ma innen emelt fővel fogok távozni. Nem fogja semmi megsérteni sem a testemet, sem a lelkemet. Végre megnyugszom, hogy ártottam ennek a beképzelt embernek, aki megannyi, velem egykorú lány életét bélyegezte meg.

Csak az enyémet nem. Nem volt rá lehetősége. Tudtam, milyen, hallottam a hírét. Mi mind hallottuk.

A tömeg nem ment arrébb. Gondolkodás nélkül vezettem tovább feléjük, amire nagy sikongatással széledtek szét, valaki még rá is csapott az autómra, én pedig hangos morranással válaszoltam.

– Készen állsz, hercegnő? – érdeklődött Stefano önelégült mosollyal a drága autójából.

– Sosem álltam még ennyire készen! – feleltem, aztán a fiúkra néztem, és bizalomgerjesztő mosolyt dobtam a halálos grimaszba merevedett barátaimnak.

Amikor kilépett egy lány, hogy elrajtoltasson minket, a motorbőgés úgy rázta meg a kisutcát, mintha az egész környék egyszerre lélegzett volna fel.

Aztán újabb hang. A fekete Spider fordult be.

Lassan gurult, minden szem rá szegeződött, mintha Isten szállt volna le közénk négy keréken. Beállt mögém. A délután hirtelen… érdekesebb lett.

Azonnal hátrafordultam.

A férfi leállította a motort, majd kiszállt. Pont olyan csinos volt, ahogy elképzeltem. Félhosszú haját hátrafésülve viselte, az arca valami furcsa megtörtséget sugárzott, amit a kirobbanó karizmájával simán eltakart. Drága ruhák, magabiztos tartás és az a tekintet… Kék szeme szikrákat szórva vizslatta az arcomat. A szám tátva maradt.

– Mire készültök? – kérdezte mély hangon.

Beleborzongtam.

– Zsernyák vagy? – ugrott ki a tömegből Stefano egyik kis barátja, fintorogva lépett a férfi elé.

A pasas felnevetett. Megcsóválta a fejét, összehajtotta a napszemüvegét, és a sportzakója zsebébe csúsztatta.

– Csak meg akarom nézni a versenyt.

Egy pillanatra mintha megállt volna a levegő. A kijelentésre mindenki megrökönyödött. Persze, hogy nem egy pizzát bedobni mentünk oda, nem volt ezen mit meglepődni.

Mi lehetett a terve? Miért érdekelhette ez a verseny?

A sok költői kérdésbe végül bele is gabalyodtam. Megráztam a fejemet, belekapaszkodtam az ajtóba, felemelkedtem, és odakiáltottam:

– Most akkor lesz is valami, vagy mehetek kocsit mosni?

A férfi elmosolyodott, majd intett Stefánónak. A pénzes srác rezzenéstelen arccal lépett a gázra. Végre – gondoltam, és én is hasonlóan tettem.

A pasi elsétált előlünk, Rafi mellé állt, lazán nekitámaszkodott az Alfának. A csajszi visszalépett a helyére.

– Most pedig le foglak alázni! – sikoltotta Stefano, nem éppen férfias hangon, majd egy grimasz kíséretében kövér gázt adott.

– Eredj már… – böktem oda, megforgattam a szememet, és a rajtjelet vártam.

A lány feltartotta a kezét. Stefánóra nézett, aztán rám. Bólintottam.

Leengedte a karját. Rátapostam a gázra.

A kocsi kerekei csikorogtak, a kopott gumik olyan füstöt dobtak maguk mögé, mintha lángolna a fél utca. A kocsi megrándult, aztán kilőtt – amennyire egy öreg Fiat képes “kilőni”.

Stefano azonnal meglépett. Én meg játszani kezdtem a váltóval gyorsan, pontosan, ahogy mindig. Utolértem.

Vicsorogtam, morogtam, és teljes meggyőződéssel hittem, hogy ettől még gyorsabb lesz a kocsi. Hát nem lett.

Százhúsznál jött a lökés. A szemét belém tolta a Maseratit. Addig egyetlen pontra fókuszáltam az utca végén, arra a képzeletbeli célvonalra, amit el akartam érni. A lökéstől megingott az egyensúlyom, a kocsi kifelé akart törni.

– Az anyád! – szakadt ki belőlem.

Kicsit kifordultam, de sikerült korrigálnom. Aztán őrült módjára újra a gázra tapostam, mintha ezzel vissza tudnám venni azt, amit elvett. De a srác addigra már bő egy autóhosszal előttem volt.

A szívem őrült tempóban kalapált. Éreztem, hogy remeg a kezem, a lábam, de nem hagyhattam annyiban.

Nem akartam meglökni, pedig nagyon jólesett volna. Csakhogy akkor nem lettem volna sportszerű, és az a kicsike tekintélyem is a semmibe veszett volna. Úgyhogy bíztam a kocsimban.

Minden a pillanat tört része alatt történt. Fel sem fogtam. Nem tudom, honnan volt annyi lélekjelenlétem, hogy páros lábbal tapossak a fékre.

Egy kisebb teherautó fordult be az utcába.

Stefano félrerántotta a kormányt. Millimétereken múlt, hogy nem rongyolt a falnak. Aztán ahogy kikerülte, el is húzott ki a főútra. Én viszont keresztbe álltam.

A kopott gumik miatt megpördültem. Egyszer. Aztán még egyszer. A világ egy pillanatra megfordult, és hányinger futott át rajtam, de nem engedtem, hogy elvigyen. Összeszorított fogakkal korrigáltam, és végül úgy állítottam meg a kocsit, hogy menetirányba kerüljön.

Ott ültem, fújtattam, a szél visszafújta az orromba a gumifüstöt. Szorítani kezdett a torkom, a szemem is csípett, és akkor vettem észre, hogy a ficsúr bandája röhögve húz el mellettem.

Utána meghallottam a fiúk ordítását is.

Ahogy tisztult a kép, láttam őket: lélekvesztve rohantak felém.

Most azt kéne mondanom, hogy lepergett előttem egy film, ahogy a halálközeli helyzetekben szokott… de nem.

Nem láttam semmi “nagy tanulságot”.

Tiszta volt a fejem, és csak egyetlen dolog járt benne: biztonságban megállítani az autót.

Hidegvérrel reagáltam a kialakult, váratlan helyzetre, pedig nem volt ilyenben tapasztalatom. Jó, volt már pár eset, amikor el kellett rántanom a kormányt, de ez… ez más volt.

– Chiara, jól vagy? – jött mellőlem a kérdés.

Sebastian reszkető kézzel nyitotta ki a kocsim ajtaját, és hatalmasat nyelve nyúlt felém, de eltoltam magamtól.

– Élek. Nem kell pánikba esni – mondtam, és kiszálltam az autóból.

A teherautó sofőrjére néztem. Az öreg még mindig a kormányt markolta. Sokkot kaphatott. Azt hiszem, mind így lennénk, ha szembesülünk vele, hogy két autó száguld felénk száz felett egy egyirányú utcában.

– Minden rendben? – biccentettem felé.

Az idős, bajszos férfi tátott szájjal rázta a fejét.

Aztán megszólalt valaki mögöttem.

– Szeretném, ha velem jönnél.

Az ismeretlen hangra felkaptam a fejemet, és ellöktem magam elől Sebastiant. A Spideres pasi volt az.

– Tessék? – kérdeztem, és éreztem, hogy még mindig remeg bennem az adrenalin.

– Ahogy ezt az egészet lereagáltad nő létedre – végigmért figyelmesen –, szeretnék neked ajánlatot tenni.

– Hé, öreg, ő nem olyan lány! – húzta ki magát előttem Rafi, mintha testőr lenne.

Megkocogtattam a vállát.

– Nyugi.

Kiléptem mögüle.

– Milyen ajánlatról van szó? És kihez van szerencsém? – kérdeztem. Felcsigázott a dolog, és ezt nem is nagyon tudtam leplezni. Komolyan nem gondoltam rosszra.

– Alessio Marino – felelte. – Az ajánlatot pedig… majd a szüleid előtt beszéljük meg.

Sejtelmes volt. Túl sejtelmes.

Meg is fordult, és elindult a kocsija felé.

– Ez mégis mit képzel? – csattant fel Sebastian.

– Nem tudom – mondtam. – De érdekel.

Aztán észbe kaptam.

– Hm… Chiara vagyok. De Felice! – dobtam utána, nehogy úgy tűnjön, hogy csak bámulok, mint egy idióta.

A neve közben motoszkált a fejemben.

– Ismerős… csak hirtelen nem tudom hová tenni – motyogtam, aztán a vállam fölött átdobtam a hajamat, és újra a férfi felé kiáltottam. – Hé! Miről van szó?

Megállt. Nem fordult vissza teljesen, csak annyira, hogy halljam.

– A versenyzéshez van köze.

– És tovább? – erőltettem.

Nem válaszolt rögtön, úgy tűnt, mintha a fiúk előtt nem akart volna beszélni.

– Nézd, Chiara… – fordult vissza, aztán közelebb sétált hozzám. – Nem muszáj igent mondanod, ha nem akarod. Én csak egy gokartpálya tulajdonosa vagyok. Régen versenyeztem.

– Gokart? – felvontam a szemöldökömet. – Ahaaa, szóval állásajánlat. De ehhez miért kell hazavezetnem?

– Olyasmi. És azért, mert nem szeretek megkerülni senkit olyan ajánlatokkal, amik az egész család életére is kihatással lehetnek.

– Na, jól van – bólintottam.

Nem igazán értettem, miért kell ennek ekkora feneket keríteni, de ha például gokartokat kellene tesztelnem, az… hát… az elég jól hangzott.

– Oké. Beszélhetünk – mondtam.

– Chia, nem mehetsz el vele! – vágta rá Matteo.

– A szüleim előtt akar beszélni – vontam meg a vállamat nevetve. – Mégis mi baj történhet? Nyilván nem fog eladni a húspiacon.

Beszálltam a kocsimba, és mintha mi sem történt volna, ráadtam a gyújtást.

– Vigyázz! Agyonverem, ha… – Rafi rázta az öklét, de leintettem.

– Ez nagyon kedves – mosolyodtam el. – Imádom, hogy így óvtok, de nem lesz baj.

Kacsintottam a sík ideg srácokra, bevártam a Spidert, aztán intettem Alessiónak, hogy kövessen.

Hazafelé végig azon agyaltam, mit akarhat tőlem ez a fess, ismeretlen pasi. Nyilván nem a kezemet jött megkérni apámtól… legalábbis nagyon reméltem. Persze, szívdöglesztő volt, de, na.

Aztán a munka jutott eszembe. Biztosan állást akar ajánlani. És akkor egyszer csak beugrott, mennyire abszurd az egész:

Basszus, huszonnégy éves vagyok. Miért akar a szüleimmel beszélni?

Pár perc múlva, fintorral az arcomon megvilágosodtam: valószínűleg gőze sincs róla, hány éves vagyok, ezért ez a hivataloskodás.

Bár még így sem értettem, mire véljem.

Lehet, elhamarkodott volt, hogy rögtön hozzánk vezettem.

A házunk nem messze állt a Teverétől. Egy nagy, kétszintes kis vityilló volt – mi így hívtuk –, amit imádtunk, és amit mindig megtöltöttünk hangos nevetéssel. Apa örökölte a nagyszüleitől. Szinte minden évben csinált rajta valamit: itt egy tetőléc, ott egy kerítésdarab, mintha a ház is vele együtt lélegezne.

Anya a virágoskertjével volt állandóan elfoglalva. A bejárati ajtó felé vezető út mellett hosszan kígyózott a virágágyás: jobbról-balról hortenziák, tulipánok meg isten tudja, még mi minden. Akkor épp csak várták a jó időt.

Apa tökéletes pázsitja is kezdett már éledezni, bár voltak fenntartásaim: szerintem az a gyep nem fogja túlélni 2005-öt. A “tökéletes zöld” helyett inkább sárgás volt, mint aki már most feladta.

Leállítottam a kocsit a ház előtt. Alessio is ugyanígy tett.

Ahogy kiszálltam, hirtelen átfutott rajtam a gondolat, lehet, ez az egész csak álca. Hogy valójában nyomozó, rám állították, és most majd szépen megaláz a szüleim előtt.

Az arcomhoz kaptam, és fájdalmas fintorral néztem rá, mintha attól okosabb lennék.

– Ugye nem egy komolyabb bírságot akar nekem adni… vagy talán a jogsimat…? – álltam az útjába, és riadtan meredtem rá. – A jogsimat akarja elvenni?

– Ilyenről szó sincs – rázta meg a fejét. – Más irányból szeretném megközelíteni a versenyzés fogalmát. Nem vagyok zsaru. Nyugodj meg, nem fogom elvenni a jogsidat – nevetett.

– Akkor mi a titok? – kérdeztem, miközben a bejárati ajtó felé indultam.

– Nincs titok. Egyszerűen csak látok benned valamit, amit szeretném, ha kiaknáznánk.

– Hogy? – torpantam meg, és visszafordultam felé.

– Nyugalom. Nincs semmilyen tisztességtelen ajánlat – emelte fel a kezét, mintha már előre tudná, mire gondolok. – Csupán lenyűgözött, hogy egy hozzád hasonló lány, egy kopott Fiatban ennyire… tekintélyt tud parancsolni.

A hangja komolyabb lett.

– Bőven kenterbe verhetted volna azt a srácot, mondjuk egy erősebb autóval.

Eltátottam a számat.

Úgy beszélt, mint aki pontosan tudja, mit akar. Nekem közben fogalmam sem volt, mit is kéne gondolnom. Összezavarodtam. És hirtelen egyáltalán nem tűnt jó ötletnek az egész.

– Na, jó… nekem ez rettenetesen magas – fújtam ki egy régóta bent tartott levegőt. – Nem szoktak random férfiak leszólítani fekete Ferrarikból. Talán bízom benned. Ööö… magában – javítottam ki gyorsan.

– Nem muszáj hivataloskodni – paskolta meg a vállamat, aztán a bejárati ajtóra pillantott.

Értettem. Megtettem azt a két lépést a zöld ház lépcsőjéig, és bevezettem.

Odabent hatalmas kupi fogadott minket. Meg a porszívó hangja. És a húgom… egy szál pólóban, törölközővel a fején.

– Anya! Chiara pasival jött! – sikoltotta az előtérből a nappali felé.

Nagy ház volt. Tágas előtérrel, abból nyíló nappalival, nagy konyhával, ebédlővel és egy mosdóval lent. Fent három hálószoba meg a fürdő.

Allegra közben megállt Alessio előtt, és azzal a bizonyos pillantással mérte végig, amitől a férfiak általában elfelejtik, milyen nap van. Szerette illegetni magát. Csinos volt, és ezt pontosan tudta is.

Ráadásul mindketten kuriózumnak számítottunk: eredeti vörös haj, zöld szem. Általában gyorsan felfigyeltek ránk.

– Nem is mondtad, hogy van valakid – jegyezte meg, és az alsó ajkába harapva nézett végig Alessión.

– Nem a pasim! – vágtam rá. – Anyáék?

Alessio addig csendben nézelődött, aztán amikor szemet szúrt neki a falon a rengeteg kép, odasétált.

– Anya porszívózik, apa meg a garázsban – felelte Allegra, és megforgatta a szemét. – Jött neki valami fűnyíró.

Fogalma sem volt az autókról. Ő volt a nőiesebb kettőnk közül, és ezt imádta is kihangsúlyozni. Sokan mondták, hogy olyanok vagyunk, mint két tojás, de ez azért túlzás volt. A hajunk valóban ugyanolyan vörös árnyalatú és hosszú, a szemünk zöld… csak én kicsit fiúsabb voltam, Allegra meg kerekdedebb.

A természetünk pedig? Tűz és víz. Legalábbis akkor így láttam.

Öt év volt közöttünk. És bár szerettem – mert a testvérem volt –, nem álltunk túl közel egymáshoz. Más érdeklődés, más ízlés. Ami engem érdekelt, őt nem, és fordítva is ugyanígy.

– Szólok neki – kerültem meg a húgomat.

Nem is gondolkodtam rajta, hogy kettesben hagyom Alessiót és a nőstényördög testvéremet. Nem azért, mert bármi “lágyat” képzeltem volna köztem és a férfi között… egyszerűen csak féltem, hogy Allegra lejárat.

– Apa? – szóltam, ahogy a hátsó ajtón kiléptem a teraszra, és a garázs felé vettem az irányt.

Egy Opel motorházában volt nyakig.

– Apa! – ismételtem meg.

Ijedtében beverte a fejét a lemezbe, aztán morogva fordult felém.

– Hányszor mondtam, hogy ha szerelek, akkor ne sikongass utánam – zsörtölődött.

– Túléled – mosolyodtam el. – Nem ez az első – mosolyogtam rá, majd puszira nyújtóztam.

Apa egyszerű ember volt. Negyvenhat fölött járt, anya mellett szépen pocakot eresztett, mert szerette a főztjét. Az arca mindig kedves volt, és sosem tudott igazán haragudni sem rám, sem Allegrára. Mi voltunk a hercegnői. De én mindig úgy éreztem, felém jobban húz.

Tudom, csúnya ezt kimondani, de volt benne logika: én voltam az, aki tényleg át akarta venni az “örökségét”. A garázst, a szerszámokat, a kocsik illatát, azt az egész életet, amit ő értett.

Rövid, göndör fekete haja volt. A vörös géneket anya családjától örököltük. Anyám szőke volt – elég nagy volt a meglepetés, amikor két vörös gyerek született.

– Apa… itt van egy pasi – kezdtem. – És veletek akar beszélni. Látott, hogy… hát…

– Széthajtottad megint a kocsit? – kérdezte, és közben a fejét dörzsölte ott, ahol beverte.

– Nem. Épp ellenkezőleg – mondtam, és közben belém hasított a gondolat, hogy talán nem kéne rögtön elmesélnem a majdnem falnak csapódást. – Tetszik neki a vezetési stílusom.

Kicsit kihúztam magamat, mintha ez valami hivatalos cím lenne.

– Azt mondta, tekintélyt parancsoló vagyok a kocsival.

– Azzal a csotrogánnyal úgy nézel ki, mint Hamupipőke a tökhintóval. Csak éppen a varázslat előtt.

Fintorra húztam a számat, és karba fontam a kezemet.

– Blablablabla… Gyere, kérlek, és hadd tudjam meg, mit akar – legyintettem.

Apa bólintott, megtörölte a kezét, és követett vissza a házba.

Mire beértünk, Alessio már anya társaságában nézegette a falon a képeket. Anyám a megszokott tréningnadrág–testhez simuló póló kombót viselte, a haját kócos kontyba tűzve. Ő volt a legszebb nő, akit valaha láttam. Még mindig csinos volt, pedig már elmúlt negyvenöt, és sugárzott belőle a szeretet. Hosszú barna hajában szőke melírcsíkok futottak, a szeme "cicás" volt – apa ezért hívta mindig Macskának. Anya utálta. Aztán az évek során… megbékélt vele.

– Üdvözlöm! – köszönt apa.

Alessio a hangra felénk fordult.

– Örvendek. Alessio Marino vagyok.

A névre apa lefagyott.

Csak állt pár pillanatig, mintha valaki lekapcsolta volna benne az áramot. Ő tudta, ki a titokzatos férfi, nekem lövésem sem volt. Azt hittem, régről ismerik egymást… arra viszont álmomban sem gondoltam volna, ami a következő fél órában le fog játszódni.

– Ma-maga… maga… – dadogta apa.

Megböktem a karját, mintha attól visszakapná a nyelvét.

– Gino De Felice – nyögte ki végül, és kezet nyújtott.

– Anyaaaa! Nincs meg a fekete térdzoknim! – rikoltott le az emeletről a húgom, természetesen a lehető legrosszabb pillanatban.

– Hogy az a…! – forgattam meg a szememet.

Felemeltem a mutatóujjamat, jelezve, hogy egy pillanat, és már indultam is fel a lépcsőn.

Nálam volt az a zokni, mert az enyém kiszakadt, úgyhogy lenyúltam tőle.

Gondoltam, ha ezen túl leszünk, végre meghallgathatjuk Alessiót zavartalanul.

Alig léptem be a szobámba, már nyúltam is a zoknis fiókhoz. Amint a kezembe akadt a fekete ruhadarab, áttrappoltam a húgom szobájába, és hozzávágtam.