C. J. BOX

AZ ORSZÁGÚT

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előző éjjel

November 19., hétfő, 22:13

I.

II.

III.

IV.

November 20., kedd

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

November 21., szerda

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

November 22., csütörtök

42.

December 7., péntek

Később

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Lányaimnak, Mollynak, Beckynek,
és Roxanne-nek
…és Laurie-nak, örökké

„Legyetek józanok, vigyázzatok, mert ellenségetek, az ördög mint ordító oroszlán jár szerte, keresve, kit nyeljen el”

1 Pt 5:8{1}

„Senkiben nem bízhatok, egyedül kell döntenem,
Döntésem szörnyű, ez az út hazavezet”

Alison Krauss: Two Highways

(fordította: Bozai Ágota)

Térkép: Molly Donnell

Előző éjjel

November 19., hétfő, 22:13

I.

Cassandra Dewell, a Lewis és Clark megyei seriffhivatal nyomozója összerezzent, amikor egy autó fényszórója tört át az emelkedőn, és végigvilágított a hosszú, kopár útpadkán. Helenától északra, a Big Belt-hegység lábánál volt. Cassandra éppen csak a karrierje elején járt; ez az eddigi legrosszabb megbízatása, és remélte, hogy kudarcot vall. Ha ugyanis sikerrel jár, az azt jelenti, hogy a társa – a sötét legenda, aki egyben a mentora is, bizonyos Cody Hoyt – valószínűleg elveszítené az állását és börtönbe kerülne.

Amikor a fénycsóva megjelent, Cassandra éppen csokis fánkot evett egy kisebb dobozból, és azt a buta játékot játszotta, amit ilyenkor szokott. Óránként egy fánkot evett meg, „csak hogy fenntartsa az energiaszintjét”. Még csak három óra telt el, de a tizenkettes doboz már kiürült.

Magasan parkolt, egy szeles hegygerincen. Onnan a teljes völgyet belátta, és széles szögben rálátott az országúttól a gyilkosság helyszínéig vezető bekötőútra is. Az anyósülésen az üres fánkos doboz mellett a hivatali fényképezőgép volt, éjjellátó teleobjektívvel.

Cassie szeme égett a fáradtságtól. Tizenkét órája nem látta a fiát, az anyja pedig eléggé dühös volt rá. Ám amikor észrevette odalent a jármű sötét sziluettjét, ahogy a sofőr lekapcsolta a fényszórót, majd lassan haladt az úton a ház felé, kibukott belőle a káromkodás:

– Az isten verjen meg, Cody!

II.

Cody Hoyt lassan hajtott a sötétben, a szolgálati Ford Expedition volánja fölött hunyorgott, erősen koncentrálva a kétsávos útra, de inkább érzésből vezetett. Amikor az első kerekek kezdtek kitérni a nyomvályúból, kicsit visszakorrigált, és ment tovább. Bár hideg volt, mínusz 3-4 fok lehetett, a sofőrülés melletti ablak le volt húzva. Fenyő és zsálya illatát érezte, meg a kocsi kerekei által felvert por szagát. Tiszta volt az ég, csillagos. A hold épp csak annyira világított, hogy az út két sávja halványan, krétaszerűen, de látszott.

Mellette az anyósülésen egy gyűrött papírtáska volt, benne olyan tárgyak, melyek megmelengették a szívét.

Késő éjjelig dolgozott, hogy bizonyítékokat helyezzen el, melyeknek köszönhetően, reményei szerint, letartóztathatnak és elítéltethetnek egy bizonyos Brantley „B. G.” Myers nevű semmirekellőt. A bizonyítékok elhelyezéséhez óvatosság, hozzáértés és tervezés kell, Cody pedig minden feltételnek megfelelt. Ami azt illeti, ez volt az egyik specialitása.

Az út nyílt terepen haladt. Jobbra emelkedő, a tetejét nem lehetett látni. Balra még körülbelül másfél kilométerig fennsík, aztán mély völgy terült el. A völgyben egy kis tó tükrözte vissza a csillagok és a hold fényét. A partot jégperem szegélyezte. A vízen kacsák és vadludak lebegtek véletlenszerűen, megannyi fekete pont. A tóhoz vezető út jobb oldalán sötét, alacsony, négyzet alakú rönkház állt – a bűntény helyszíne, melyet éppen háborgatni készült.

Lassan gurult, szinte lopakodott, remélte, hogy nem üt el egy tehenet vagy jávorszarvast, nem hajt le az útról és nem kell felkapcsolnia a fényszórót, hogy visszakormányozzon.

Jobbra, a hegy tetején, a fák között úgy másfél kilométernyire, egymástól legalább négyszáz méterre három kunyhó állt. Mindegyikben égett a villany, sárga négyzetek a sötét fák között. Lakóik, ha figyeltek, jól láthatták az utat a lejtőn, amin az autó éppen lefelé haladt. Cody nem szerette volna, ha megtudják, hogy ott járt. Nem akarta, hogy bárki tudomást szerezzen róla, hogy ott járt. Különösen az a B. G. nevű zafírbányász, a jobb szélső kunyhó tulajdonosa, aki a hatalmas ablakánál egy állványos távcsövet állított fel, hogy megfigyelhesse lenti szomszédait, és nyomon követhesse a távoli, vidéki úton haladó járműveket.

Cody ki nem állhatta ezt a bizonyos B. G.-t. De ami ennél is lényegesebb: B. G. gyilkos volt. Cody felnézett a fickó kunyhója felé, és halkan megjegyezte:

– Baszd meg, B. G.!

Lelassított, és kidugta fejét az ablakon, nehogy eltévessze a letérőt a tóparti rönkház felé. Százméternyire látta meg, és fékezés nélkül fordult rá, hogy a féklámpa se villanjon fel. A terepjáró egyesben volt, nem váltott feljebb, hagyta, hogy a motor nyomatéka vigye le lassan a lejtőn. Keréknyomot nyilván hagy, de nem érdekelte, elvégre aznap már háromszor járt ott. Amikor elért a házhoz, megkerülte, és úgy parkolt, hogy a hegyi kunyhókból ne lehessen látni.

Cody megtette a szokásos óvintézkedéseket, hogy eltűnjön a térképről. Amint kiért a városból, kiiktatta a GPS-es helymeghatározót, amivel a rendőrség nyomon követte a nyomozókat, majd kikapcsolta a digitális kilométerórát is. A kapcsolót ő szerelte be, és ezzel megszegte a nyomozóiroda szabályait. És nem közölte Ednával, a diszpécserrel sem, hogy elment otthonról a szolgálati kocsival, ami persze szintén szabályellenes. Edna úgy tudta, hogy a nyomozó éppen a tévé előtt lazul vagy könyvet olvas. Amióta elhagyta a várost, rádiócsendet tartott.

Cody kócos, homokszőke hajába már ezüstös, ősz tincsek vegyültek, álla szögletes, arccsontja markáns, orra törött volt, barna íriszében aranyszínű foltok pettyezték. Nem mosolygott, legfeljebb önelégült vigyorra húzódott a szája. Megnézte magát a visszapillantó tükörben. Szeme most tiszta volt, ahogy már két nyomorult éve az, amióta abbahagyta az ivást. Még ő is kissé üresnek látta a tekintetét. Codynak nem igazán jött be a józan élet, de ezt senkinek nem vallotta be. Farmernadrágot viselt, cowboycsizmát, bő, hosszú ujjú horgászinget és extra meleg mellényt.

Betűretlen inge alatt ott lapult a fegyvere, egy bilincs és a jelvénye.

Ahogy kiszállt, és a talpa dobbant a fagyott földön, felpillantott a hegyre, hogy B. G. kunyhójából kiszúrhatták-e. Úgy látta, hogy nem.

Behajolt a kocsiba a papírzacskóért, és a hóna alá vette.

B. G.-nek nem lesz könnyű az élete a megyei börtönben, ha elterjed a hír odabent, milyen elvetemült alak, gondolta Cody. Ettől elmosolyodott.

III.

Cody Hoyt úgy, ahogy van idegesítő, gondolta Cassie, miközben a távcsőbe kémlelt. Cody a bűnügyi helyszínen mindig figyelt a részletekre, módszeres, kíváncsi és nagyon alapos volt. Mintha olyankor előbújt volna a cinikus és zilált csigaházából, furcsán tiszta szemmel. De máskor…

Cassie Dewell harmincnégy éves, rövid, barna hajú nő volt, nagy, barna szemekkel. Volt rajta tíz kiló súlyfelesleg, és ez zavarta. Az a fajta nő volt, akit folyton csak „szép arcúként” írnak le, a többit azonban csak találgatni lehet. Két hete lett Cody társa, miután „Tub”, azaz Tubman seriff gyorsan előléptette őt, válaszul az Independent Record hasábjain megjelent cikksorozatra. Az írások azt taglalták, hogy a rendőrség nem éppen a sokszínűségéről híres. Cassie tisztában volt a körülményekkel, és más esetben nehezményezte volna, ha nem lett volna olyan nagy szüksége az állásra és a fizetésemelésre, hogy eltartsa a fiát, az anyját és saját magát. Azzal, hogy Tubman éppen őt léptette elő, majd foglalkozik akkor, ha ennek a nyomozásnak vége.

Cassie helyi lány volt, Helenában született és nőtt fel. Néhai apja kamionsofőr volt, az anyja pedig – aki „szabad léleknek” írta le magát – velük lakott. Amikor Cassie elfogadta az előléptetést, Tubman biztosította, hogy bőven lesz majd ideje a családjával lenni.

Hazudott.

Azon a reggelen a lenti rönkházban megtalálták az ötvennyolc éves Roger Tokely holttestét. Az áldozat egy magas támlájú széken ült, a feje előrehajtva, mintha valamit vizsgálna a padlón, a két lába között. A sörhasa miatt nem zuhant a földre a test. A keleti falra szerelt nagy képernyős tévével szemben ült. Karjai a teste két oldalán lógtak, tenyérrel kifelé. Bő, szürke melegítőnadrágot és sárga pólót viselt. A lába csupasz volt, és groteszk módon feldagadt, vastag lábujjai úgy néztek ki, mint a pufók, lila bécsi virslik.

Tokely széke alatt hatalmas vértócsa terült el. Cody becslése szerint legalább 80 centi széles. A tócsa széle áttetsző volt, a belseje sötét és ovális.

A vértócsa mellett, a test jobb oldalán egy rozsdamentes acél revolver hevert.

Cassie öngyilkosságra tippelt. Cody szerint gyilkosság volt. És nem csak hogy gyilkosságra gyanakodott, azt mondta, egészen biztos benne, ki tette. Egy bizonyos B. G.

Azt mondta, B. G. egy közel kétméteres, elvetemült fickó, aki ott lakik fent a hegyen.

Semmilyen bizonyíték nem volt a helyszínen, ami utalt volna az elkövetőre.

– Ne aggódj – mondta Cody olyan kaján vigyorral, amitől Cassie-nek végigfutott a hátán a hideg, és megerősítette a társával kapcsolatos legrosszabb félelmeit. – Be fogjuk bizonyítani.

IV.

Cody nem kapcsolta fel a lámpát, érzésre, emlékezetből indult el Roger Tokely konyhájába. A fotel, melyben a férfi testét megtalálták, még mindig ott állt, a holdfény tompa tócsájában. A vérfoltot még nem takarították fel, de a gyilkos fegyvert elvitték a bizonyítékok közé.

A konyhapult oldalán egy szemetes állt.

Cody kesztyűs kézzel felnyitotta a fedelét. Rohadt étel szaga áradt ki. Aztán kinyitotta a magával hozott kis papírtasakot, és belenézett. A tartalmát B. G. kukájából hozta el. Gyűrött gyorséttermi csomagolópapírok voltak benne, és egy félig megevett mcdonald’sos sajtburger, melyen DNS-nyomok lehetnek. Ezek révén B. G. a gyilkosság helyszínéhez köthető.

Próbál majd meglepődést színlelni, amikor a helyszínelők bejelentetik a felfedezést.

Ahogy beszállt a Fordjába, a távolból mintha egy autó motorjának a hangját hallotta volna. Visszalépett a fűre, a hegytető felé nézett, aztán végigpásztázta a fák sötét vonalát. Nem látott járművet és reflektorfényt sem. Mégis nyugtalanság fogta el.

November 20., kedd

„Az úton egy gyilkos áll

Varangy-agya egyre jár”{2}

Jim Morrison: A stoppos

1.

November 20., kedd, 16:03

Gyíkkirály. Így nevezte magát. A kamionos pihenőkben dolgozó, parkolói gyíkocskákként ismert prostik féltek tőle. Pontosabban a legendájától, a Gyíkkirály fogalmától féltek. Azok közül, akik közelről látták az arcát, senki nincs már életben, hogy személyleírást adhasson róla.

A hátsó kamionsorban parkolt, dízelmotorja üresben járt, menetfényei lekapcsolva, a haja hátrasimítva. A vezetőfülke padlóján, az ülés mellett jobbra egy köteg szerszám volt karnyújtásnyira. Vadászott, de nem kellett üldöznie a prédát. A gyíkocskák mentek hozzá.

A pihenő Billingstől hat és fél kilométerre nyugatra volt. A levegőben hideg köd szitált, pára gyöngyözött az ablakokon és a több mint hetven nagy kamion színes fémfelületein. A fekete aszfaltburkolat is fénylett a kocsisorok között, mintha frissen terítették volna, tükröződtek rajta a kivilágított útjelző táblák és a parkoló teherautók több száz futófénye. A levegőben morajló motorok zaja vibrált. Gőzcsíkok törtek fel a motorok alól, és elegyedtek a nagy járművekből áradó, felhevült kipufogógáz gomolygásával.

A száraz és meleg fülke magasan volt, mindent jól látott. A kamionos pihenőben zajlott az élet, és ő mindent alaposan megfigyelt. A benzinkút százméternyire álló rikító, alacsony épülete előtt járművek hajtottak ki és be. Az egyik oldalon hivatásos sofőrök töltötték fel ötszáz literes alumíniumtankjaikat dízellel, a másik oldalon személy- és kisteherautók tankoltak benzint.

A parkoló éttermében a pincérnők a kijárat mellett óriásplakáton hirdetett, 10,95 dolláros T-bone steakeket szolgáltak fel. A sofőrök a „csak kamionosoknak” feliratú részen gyülekeztek, megnézték az e-mailjeiket, az útviszonyokról beszélgettek vagy kávéztak. Az alkalmazottak csirkét, krumplit sütöttek, a kész ételeket a pult megvilágított tárolóiba öntötték, és kiszolgálták a vevőket a pénztárnál, ahol sós rágcsát, energiaitalt, szárított marhahúscsíkokat és üdítőket is árultak.

Ilyen az élet a végtelen úton, kivilágított, mozgalmas szigetek a préri sötétségének tengerében. Egyik oldalon autók és családok, a másik oldalon kamionosok, de ugyanabban a vendéglátóegységben. Két mérhetetlenül különböző világ, amelyek csak az ehhez hasonló helyeken találkoztak. Odabent a kamionsofőrök és a „városlakók” alig vettek tudomást egymásról, és a modern kamionos pihenőket úgy tervezték, hogy kevés kapcsolódás legyen közöttük. Persze a sofőrök rádión beszélgettek egymással, kinevették a bugrisokat, akikkel összefutottak az étteremben, és gúnyolódtak a kinézetükön vagy az ostoba beszélgetéseiken, de bent elkülönült az amatőrök és a hivatásosok, a tudatlan fogyasztók – a civilek, a laikusok – és a vezetésből élő családfenntartók magányos univerzuma.

Olyan sokat volt úton, hogy az évek folyamán teljesen megváltozott a szemléletmódja. Először is, már nem tűnt úgy, mintha mozogna. Úgy érezte, hogy egy helyben áll, miközben az út gördül alatta, és elhalad mellette a táj. A világ jött hozzá.

Mint egy óceánjáró kapitányának, a tér nagy része neki is tiltott terület volt, csak az államközi autópályákon járhatott. Amikor éjszakára leparkolta a kamionját egy pihenőben, nem merészkedhetett be a városba, legfeljebb csak gyalog juthatott volna el oda. Olyan volt, mint a hajóskapitány, akinek a nyílt vízen kell lehorgonyoznia a hajóját, és csónakkal kievezni a partra.

Ó, mennyire megvetette a sok önelégült embert azokban a városokban! Akik azt hitték, hogy az étel, amit megesznek, a ruha, amit felvesznek, a bútorok, az eszközeik, az elektronikus kütyüik egyszerűen csak ott teremnek a boltokban vagy az ajtójuk előtt. Egy pillanatig sem gondoltak arra, hogy minden, amit megesznek, magukra vesznek vagy használnak, nagy valószínűséggel az övéhez hasonló kamionon érkezett keresztül az országon, azt a kamiont pedig olyanok vezették, mint ő. Kényelmüket, gazdagságukat azok a keményen dolgozó munkásemberek biztosítják, akiket a való életben kerültek, az úton pedig megvetéssel néztek rájuk.

Hálaadás előtti kedd volt, ezért a szokásosnál sűrűbb volt a forgalom az autópályákon. Másnap sokkal rosszabb lesz, amikor a családok elindulnak az ország másik végébe ünnepelni, majd újabb forgalmi csúcs lesz vasárnap, amikor hazaindulnak. Már megszokta. Az út ritmusa olyan volt, mint az örökké áradó és apadó folyók.

Délen a Beartooth-hegység világoskéken ragyogott a friss hótól, és egy csillag sem látszott, ami erős felhőtakarót sejtetett. A völgy mélyén még mindig elég meleg volt, így a nedvesség nem fagyott hópelyhekké, de csípős volt a levegő odakint. Figyelte, ahogy az utazók kiszállnak az autójukból, és kabátjaikat összehúzva tartanak az épület felé. Felhördült egy kövér család láttán, akik rövidnadrágban és pólóban rohantak a furgonjukból a mosdóhoz vezető ajtó felé. Kibaszott idióták. Mi van akkor, ha lerobbannak ilyen öltözékben? Mit gondolnak, ki mentené meg őket? Én, gondolta. A láthatatlan, arctalan kamionsofőr.

A Gyíkkirály egyedül volt a tizennyolc sebességes Peterbilt 379-esének elsötétített fülkéjében. Csendben, mozdulatlanul. A fülke 550 lóerőnyi, jellegzetes négyszögletes motorháztetővel borított acélizomzat alatt feszített. A kamion matt fekete volt, semmi króm, olyan kifinomult, mint egy ököl. Igazi kamionos kamion volt, ahogy a Harley-Davidson a motorosok motorja. A két kipufogót is lekente fekete kéményfestékkel, hogy semmi ne csillanjon meg rajta.

Nem nézett le, csak hagyta, hogy a jobb keze lecsússzon az ülés mellett, és megtalálja a köteget összefogó zsinórt. Meghúzta, a köteg kibomlott. Ujjbegyeivel végigtapogatott minden egyes tárgyat. Mindent tisztára törölt és sterilizált a legutóbbi használat óta: ott volt a rövid, ólombélésű fahusáng, amit a gumiabroncs nyomásának ellenőrzésére használtak. A fogók és a drótvágó ollók, a két pár bilincs, a négy kés – a nehéz Buck vadászkés, a rövid, összecsukható Spyderco, a hosszú, vékony filézőkés és a rozsdamentes acél balta. A könnyű, félautomata Taurus 738-as pisztolya 9 milliméteres lőszerrel megtöltve. Egy hosszúkás, kemény, zárható dobozban, melyben valamikor napszemüveget tartott, egy nyugtatóval töltött fecskendő. És a régi, harmincöt centis, alumíniummarkolatú Knapp hentesfűrész, V alakú pengéje egyik oldalán fa-, a másikon csontfűrészelő fogakkal. Nagyvadak gyors darabolására tervezték. A hüvelykujjával óvatosan végigsimított a csontfűrészelő fogakon.

Miután meggyőződött róla, hogy minden rendben van, elővette a keréknyomás-ellenőrző husángot, és a műszerfalra tette a szupererős ragasztószalag mellé. Mindkettő teljesen szokványos. Ezeket minden kamionos használja, egyáltalán nem feltűnőek, senki nem furcsállná. Összecsomagolta a többi szerszámot, és lenyúlt az ülése alá a táskáért, melyben vastag nejlonzsákok, gyorskötöző, összecsukható ásó, 300 000 voltos sokkoló, és nyolc centi széles szigetelőszalag volt. Visszatette a szerszámokat, és behúzta a cipzárt.

Ha minden jól megy, nem is kell elővennie a táskát. Ha minden jól megy…

A Gyíkkirály körülnézett a fülkében, hogy megbizonyosodjon, megvan minden, ami a képzeletbeli listáján szerepel. A szőnyegek felszedve, elrejtve, a puszta fémpadló maradt. Mindkét ülés letakarva műanyag fóliával. Az úti naplók, térképek és egyéb papírok – minden, ami magába szívja a folyadékot – eltéve. Megfordult az ülésen. A vezető- és hálófülkét elválasztó textilfüggönyt már régen áttetsző zuhanyfüggönyre cserélte, hogy kiláthasson. Az ágyán egy kék vitorlavászonból készült, speciálisan erre a célra készített takaró volt. A falakat is műanyag fólia fedte. A hálófülke egyetlen kis ablakát eltakarta.

Semmit nem felejtett el. Nem volt textil, sem porózus felület, amin vér, haj vagy szőrszál tapadhatna meg. És néhány perc alatt mindent letakaríthatott egy magasnyomású mosóval.

Felkészült.

Megvárta, míg a profik és az amatőrök elkezdtek vegyülni. Ez akkor következett be, amikor egy rozsdás furgon hajtott a kamionok sávjába. Árnyékban állt le a kamionparkoló szélén. Észak-dakotai rendszámtáblája volt.

Két parkolói gyíkocska szállt ki belőle, majd a furgon továbbhajtott. Ez azt jelentette, hogy a lányok stoppolni fognak, vagy megbeszélték valakivel, hogy később felveszi őket. Illetve azt, hogy nem marad árulkodó jármű a kamionparkolóban, senki nem fog riadót fújni. Ez jó.

Az már kevésbé, hogy ketten voltak. Persze ez egyáltalán nem szokatlan, bizonyos mértékben összetartanak. Vagyis ha az egyik eltűnik, a másik tudni fog róla.

Az egyikük, egy alacsony, zömök, sötét hajú, sötét bőrű – talán indián az innen nem messze délre fekvő rezervátumból – elindult a parkoló távolabbi vége felé. A túloldalon kezdi a munkát, gondolta a Gyíkkirály és megkönnyebbülten felsóhajtott.

A másik csípőre tette a kezét, és egyenesen a Gyíkkirály felé nézett.

Vékonynak tűnt, egyenesen soványnak. Hosszú, töredezett, szőkés haja volt, a szitáló ködben a lámpák kék fénye szinte glóriát vont köré. Még nem látta a nő arcát a sötétség miatt. Alakját hosszú pulóver és sálszerű kapucni fedte, ez volt ennek a szakmának az egyik trükkje. Magas sarkú cipőben tipegett, kezét kinyújtva oldalra, mintha úgy egyensúlyozott volna, apró baba léptekkel haladt a parkoló kamionok felé.

Tökéletes.

A férfi elnyomta a cigarettáját, és hunyorogva nézett ki a füstgomolyagon és az esőtől maszatos szélvédőn át. Érezte, hogy a gyomra összerándul.

{1} A Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliája

{2} Bukovenszki-Nagy Eszter fordítása