LENA JOHANNSON

Hamburg

asszonyai

Gerda döntése

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Gerda

2.  Gerda

3.  Irma

4.  Gerda

5.  Toni

6.  Gerda

7.  Toni

8.  Gerda

9.  Toni

10.  Irma

11.  Gerda

12.  Irma

13.  Gerda

14.  Toni

15.  Gerda

16.  Toni

17.  Gerda

18.  Toni

19.  Irma

20.  Toni

21.  Gerda

22.  Gerda

23.  Irma

24.  Gerda

25.  Toni

26.  Irma

27.  Toni

28.  Gerda

29.  Gerda

30.  Toni

31.  Gerda

Megjegyzés és utószó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

1.

Gerda

Posen,{1} 1889

Gertrud a megfontoltságáról és a kötélidegzetéről volt híres. Ezen a napon azonban mindkettő cserben hagyta. Először is, kiborította a reggeli kávéját. Azután, amikor át akart öltözni, belegabalyodott a ruha zsinórjaiba, és leszakította az egyik selyemszalagot. Nagyon bosszantó, hiszen az volt a kedvenc ruhája, amelyet nagy gonddal választott ki az alkalomra. Mintha mindez nem lett volna elég, dél körül az idegességtől elkapta egy rettegett tüsszögőroham is. Többször újra kellett púdereznie magát. Azonban sem ez a művelet, sem a rózsás orcák nem tudták elvonni a figyelmet vörös szeméről. Úgy nézett ki, mint az az albínó vaddisznó, amelyet nemrégen látott az állatkertben. És mindennek az oka, hogy Oscar látogatóba jön. Oscar Troplowitz évekkel ezelőtt az apja patikájában dolgozott. Kedvelték egymást, Gertrud úgy érezte, van bennük valami közös, már ha férfi és nő esetében ilyesmiről egyáltalán lehet szó. Oscar igyekvő és okos volt, nem túlzottan érzelmes, sem heves, viszont egyenes. Gertrud úgy gondolta, ez a leírás akár őrá is illene.

Bár, ahogy többször is hangoztatta, tetszett neki Posen, Oscar elhagyta a várost és a nagybátyja patikáját, hogy odahaza, Breslauban{2} bepótolja a gimnáziumi érettségit, majd továbbtanuljon. Ez a döntés jó benyomást tett a lányra. Oscar apját azonban hidegen hagyták fia ambíciói. A kőművesmester valami kézzelfoghatóbbat képzelt volna számára, ezért is vette ki a középfokú érettségi vizsga megszerzése után a gimnáziumból. Gertrud csodálkozott, hogyan ismerheti valaki ennyire rosszul a saját fiát.

Amikor Oscar segédként dolgozott, Gertrud még gyerek volt. Amikor azonban katonai szolgálata megkezdése előtt még utoljára látogatóba érkezett, a lány már a háztartási iskolába járt, hogy felkészüljön arra az életre, amelyet egy szorgalmas és okos férfi feleségeként él majd le. Ekkor csupán néhány percet tölthettek együtt, ám e rövid találkozás is elég volt ahhoz, hogy véleményt alkothasson Oscar jelleméről. Az apjától is szerzett információkat a fiatalemberről.

– Oscar sosem kérkedett sem széles körű képzettségével, sem pedig híres professzoraival, még a Heidelbergben megszerzett doktori címével sem. – Az apa elismerően bólintott. – Büszke lehet arra, amit elért. És kétségkívül az is, mégpedig az én ízlésemnek nagyon is megfelelő módon. – Gertrud apja hitte, hogy Oscar előtt figyelemre méltó jövő áll. „A fiúnak tervei vannak”, nyilatkoztatta ki nemegyszer. Oscar valami nagy dolgot fog létrehozni. Hogyhogy ezt a saját apja nem ismerte fel?

Most tehát visszatér, hogy szakképzett patikáriusként és tanult gyógyszerészként újra szolgálatba álljon. Vajon meddig éri be azzal, hogy másodhegedűs legyen Gustav Mankiewicz mellett? Nem sokáig, Gertrud legalábbis azt sejtette. Az udvari gyógyszertár átvétele viszont nem szerepelt a lehetőségek között.

Bár e májusi vasárnap nem volt különösképpen meleg, Gertrudot elöntötte a forróság, amikor a szobája ablakából meglátta a Breslauer Straße irányából az Alter Markt{3} felé bekanyarodó kocsit. Ez biztosan ő lesz!

Nyílt a kocsiajtó, megjelent egy láb, majd még egy, végül Oscar Troplowitz a teljes valójában; kihúzta magát, lesimította a mellényét és a felöltőjét. Egy pillanatra előrebillentette magát, a lábujja hegyére, mielőtt a bejárati ajtóhoz indult volna. Hamarosan erőteljes kopogás hallatszott, rögtön utána pedig Ottilie, a házvezetőnő léptei, ahogy ajtót nyitni indult. Gertrud elhatározta, hogy megvárja, amíg a szülei hívják. Mintha nem is tudna Oscar érkezéséről. Hirtelen azonban elfogyott a türelme. Kislányként kedvelte a fiatalembert. Legutóbbi látogatásakor mérges volt, hogy csak rövid ideig láthatja. Borzasztó kíváncsian várta, vajon még mindig olyan jól megtalálják-e a közös hangot. Oscar a gyermekkora része volt, és valahányszor rágondolt, nagyot dobbant a szíve. Valami azt súgta, hogy a felnőtt életében is szerepet játszik majd. Gertrud a fülét hegyezte. Semmi. Nem hallatszanak hangok. Talán váratják a szülei a vendéget? Mikor hívatják már? Ostoba bakfis magatartás! Ezt már igazán kinőtte, döntött végül, majd sietve leszaladt a lépcsőn, és belépett a nappaliba.

– Akkor jól hallottam – üdvözölte a vendéget, és közben igyekezett tudomást sem venni kalapáló szívéről. – Milyen kedves, hogy újra meglátogatsz bennünket!

Oscar szeme boldogan ragyogott.

– Részemről az öröm, kedves Gerda.

Legutóbbi látogatásakor is így nevezte, mondván, a Gertrud túlságosan régimódi és komoly név egy életteli fiatal nőnek.

– Milyen csinos ruha! – Ezután már nem lehetett a szívdobogást figyelmen kívül hagyni. Igazából ez csak a második legszebb ruhája volt, mostantól azonban biztosan a kedvence.

– Látom, kész fogadóbizottságod van, kedves Oscar. Kiváló. – Gertrud apja azonnal beszélni kezdett, amint Oscar átlépte a küszöböt, jóllehet a férfi, az illemnek megfelelően, először a ház asszonyát üdvözölte.

Amikor mind a négyen kényelmesen elhelyezkedtek az ovális asztal körül felállított párnázott székekben, a lány kihasználta az alkalmat, hogy feltűnés nélkül szemügyre vegye a férfit. A felöltő és a mellény alatt fehér inget viselt. A fátermörder kissé már kiment a divatból, Gerda azonban nagyon elegánsnak találta. Oscar sötét haja a füle felett rövidebbre volt vágva, mint emlékezett. Választék nélküli haja felállt és bársonyosan csillogott. Mint a medveprém, gondolta Gerda. Elmosolyodott. Oscar, aki az apjával komoly beszélgetésbe kezdett, felé fordította az arcát. Bizonyára észrevette a pillantását; ő is elmosolyodott, a következő pillanatban azután újra a teljes figyelme az idősebb férfié volt.

Meleg hullám öntötte el Gerdát, és valami bizsergés. Honnan ez a hirtelen felindulás? Hiszen semmi oka nem volt rá. Nyelt egyet, próbált a gyomrában érzett izgalom felett úrrá lenni. Egy becsvágyó fiatal fiút várt, aki iránt ugyanolyan ártatlan érzelmeket táplál majd, mint régen. Fiúról azonban szó sem volt. A katonai szolgálat határozott fellépést adott neki, és a kissé esetlen patikussegédből sármos férfit faragott. Gerda el volt ragadtatva a kisugárzásától, és le sem tudta venni a szemét a férfiról, akár órákig hallgatta volna. Nyilvánvaló, hogy Oscar jelentős szerepet kap az életében.

Elérkezett Gerda addigi életének legszebb nyara. Esténként, amikor hosszan világos volt, a régi piacon sétálgattak. Jól fest a városháza előtt, gondolta Gerda a fényűző és impozáns reneszánsz épülethez érve, mely igazi erőd volt: tornyokkal, oromzattal, háromszintes oszloptornáccal. Az átalakítására Olaszországból hozattak építészt a tizenhatodik században. Olyan szerénynek hatottak mellette az üzletek és az éttermek, mint holmi babaszobák, jóllehet egyik-másik kifejezetten nagyvilági igénnyel nyitott meg. Oscarnak a teret körülvevő üzletek mindegyikéhez volt hozzáfűznivalója.

– Ha bútorüzletem volna, hagynám, hogy a vásárlók maguk válasszák ki, milyen anyagból és milyen színben készüljön el a székek és fotelek kárpitja. – Azután egy szivarüzlet előtt állt meg. – Ha én lennék a tulajdonos, rendszeresen adnék estet urak számára, hogy kipróbálhassák az egyes dohánytípusokat. És előadások is lehetnének.

– Előadások egy szivarüzletben? – Gerda ránézett. – Ezt meg hogyan kell elképzelni?

– Előadások arról, hogy honnan származik, hogyan termesztik és dolgozzák fel a dohánynövényt. Az urak számára egészen más élmény lenne a dohányáru kiválasztása, és mindig nálam vásárolnának. Szerinted nem? – Várakozásteljesen nézett Gerdára, mintha komolyan fontolgatná, hogy beszálljon a szivarkereskedelembe.

– De, lehet – bólintott a lány. – Ha én vásárló lennék, a helyszínen akarnám látni, hogyan szüretelik a levelet. – Elkapta a férfi pillantását. – Most meg miért nézel ilyen meglepetten? Hát nem az utazás az egyik legnagyobb kaland, amit átélhetünk? Úgy szeretném egyszer megnézni a firenzei Uffizi palotát, vagy a Louvre-t Párizsban! Csodálatos lehet a nagy mesterek leghíresebb képeit mindössze néhány lépésnyi távolságból szemlélni!

– Azért akarsz utazni, hogy azután múzeumokban aszalódj?

– Természetesen érdekelne maga az ország is, meg a lakói. Franciaország híres a kiváló konyhájáról. Olaszországban pedig örökké süt a nap…

– Nem éppen örökké, de azért igazad van. Az ottani klíma rendkívül kellemes lehet.

– Ha mindig egyetlen helyen maradunk, az nem olyan, mintha egy szimfóniából csak egy tételt hallgatnánk meg? Akármilyen szép is Posen, bizonyára nem a legszebb hely a világon. – Gerda titokban már elképzelte, milyen lenne Oscarral felfedezni a világot. Semmit sem kívánt ennél jobban. Ugyanakkor sosem érzett félelem kerítette hatalmába, hogy a férfi hamarosan távoli országokba indulhat. Nélküle.

A július fojtogató hőséget hozott magával. Posen tartomány – Nyugat-Poroszország és Szilézia közé ékelődve, Brandenburg és Lengyelország között – szenvedett a kánikulától. A tartomány szívében fekvő, hasonnevű város pedig még annál is jobban.

– Az emberek visszahúzódnak a házaikba – mondta a családfő, Gerdára pillantva. A család éppen befejezte az ebédet. – Még a gyógyszertárba is gyötrelem eljutni. Oscart a nap hátralévő részére elengedem. Megszolgálta, olyan szorgalmas. – Az apa szipogva felemelkedett. Az anya némi enyhe fuvallat reményében a kertben kívánt egy árnyas sarkot keresni és ott megpihenni. Gerdának nem kellett soká várnia. Mintha megbeszélték volna, Oscar már ott is termett, és megkérdezte, nincs-e kedve sétálni egyet a Warthén.{4}

– A víz mellett talán enyhébb a hőség – vélte. – Ami viszont, attól tartok, a szúnyogoknak is kedvükre lehet.

Az Alter Markton vándorkereskedők állították fel bódéikat.

– Finom hölgynek finom a bőre – kiáltotta egyikük már messziről, amint Gerda és Oscar a közelükbe értek. – Jöjjön, nézze meg, próbálja ki! A legjobb tinktúrák és olajok, kiváló illatos vizek kaphatók.

Gerda elment volna mellette, elvégre a folyópartra igyekeztek, Oscarnak azonban felkeltette a kíváncsiságát a kínálat, ezért odavezette a lányt a kereskedő standjához. Gerda szemügyre vette a portékát. Barna üvegcséket látott minden elképzelhető méretben, meg tégelyeket és egyéb csinos edénykéket.

– Jöjjön csak közelebb, nagysága! – bátorította ismét a férfi a pult mögül, habár már közvetlenül a kirakott áru előtt állt. Oscar egyáltalán nem érdekelte. Kinyitott egy kerámiaszelencét, és Gerda orra alá tartotta. A lány elhúzódott. Micsoda gusztustalan kutyulmány! Csomók úszkáltak az olvadt zsírban.

– A hőség miatt, nagysága – magyarázta a kereskedő.

– A zsír meg a víz sosem elegyedik – mondta Oscar elgondolkodva. – Ez folyton bosszúságot okoz.

A kereskedő sietve felkapott egy spatulát, és megkeverte a kenőcsöt.

– No, hát ezen nem lehet segíteni. A látvány nem lesz jobb. Az ön bőre azonban, ha ezt a tápláló krémet alkalmazza, biztosan az lesz. Ígérem, a bőre úgy fog kinézni, mint a porcelán, mégis olyan sima lesz, mint a selyem.

– Ne ígérjen túl sokat! – felelte Gerda szárazon. Az apjától tudta, milyen sok sarlatán kínál túlárazott, hasztalan tinktúrákat és kencéket. – Én ugyan nem vágyom sem selyemre, sem porcelánra. Arra tudna ajánlani valamit, hogy ne feszüljön olyan kellemetlenül a bőröm…?

A kereskedő felemelte jobb mutatóujját. – Természetesen, nagysága. Van itt valami, ami segít önnek – kiáltotta hangosan, de nem rá nézett, hanem a járókelőkre, akik a portékáját figyelemre sem méltatva haladtak el a stand mellett. A következő másodpercben egy másik kerámiatégelyt vett elő. A tartalma nem sokkal volt bizalomgerjesztőbb, ráadásul furcsán szúrós szagot is árasztott.

Oscar fintorgott.

– Hű, de hát ez…

– Ligetszépe és körömvirág – vágott a szavába a kereskedő.

– Nem, nem arra gondoltam. – Oscar kétkedő arccal szimatolt. – Alkohol… – kezdte, de újra félbeszakították.

– Sósborszesz. Nemcsak kiváló tulajdonságai révén tesz jót a bőrnek, de felfrissülést is nyújt ebben az embertelen hőségben.

– A tiszta alkohol észszerű mértékben hígítva és citrommal vegyítve ugyanolyan alkalmas felfrissülésre – dörmögte Oscar, akinek nem volt kedve tovább hallgatni a kuruzsló ostobaságait. – Gyere, Gerda, menjünk tovább! – A lány belekarolt. – Ez egy szélhámos. Miért nem apádtól kérsz valamilyen készítményt a bőrfeszülésre? Vagy tőlem?

– Te vittél oda a standhoz – védekezett Gerda mosolyogva.

A férfi rápillantott.

– Igaz. Elég nagy butaság volt.

A vasárnap magától értetődőn Oscaré lett. Gerda anyja, Therese legfeljebb annyit kérdezhetett, hogy a fiatalok nem akarják-e őket elkísérni a kávéházba. Hogy Gerda és Oscar együtt töltik a szabadnapot, ahhoz kétség sem férhetett. Gerda minden, a férfi közelében töltött másodpercet élvezett. Oscar elbűvölő volt, megnevettette. Mindig új ötletekkel állt elő, és olyan szenvedéllyel lelkesedett bizonyos dolgok iránt, hogy az másokra is átragadt. Néha úgy nézett a lányra, hogy attól Gerda térde egészen elgyengült. Ilyenkor arra gondolt: mindjárt megfogja és megcsókolja a kezét a férfi. Vagy az ajkát.

Habár már húszéves volt, az ilyesmiben mégis teljesen járatlan. Először is, egyáltalán nem akart játszadozni az érzésekkel, nem értett hozzá, hogyan lehet csupán a próba kedvéért kokettálni, és figyelni, miképpen reagál arra egy férfi.

Ugyanakkor nagy örömöt szerzett számára, ha a nagyszüleinek felolvashatott. Szerette az anyját kiállításra vagy koncertre kísérni. Habár egy nőnek nem sok keresnivalója volt a laborban, Gerda az apja válla fölött élvezettel leste, hogyan dolgozik. Lenyűgözték az illatok, valamint az a hatás, amit a különböző szubsztanciák vegyítésével elérhet az ember.

Az órák csak úgy repültek, miközben Gerda az apját figyelte.

Mire befejezték a háztartási iskolát, két közeli barátnője már férjnél volt, így nem sok idejük maradt egymásra. A fiatalasszonyok saját háztartást vezettek, és hamarosan anyák lettek. Gerda pedig, jobb híján, a tanult kézimunkatechnikákat tökéletesítette. Különösen a hímzés okozott neki örömet. Fonállal festés, így nevezte. A festéssel ellentétben a hímzésben valóban tehetségesnek bizonyult. Hegedűtanulmányait azonban félbehagyta. Nem a gyakorlás rémisztette el, hanem hogy a hegedűből előcsalogatott hang igen sokáig a türelem próbájának eszköze.

Gerdának nem nyílt sok lehetősége férfiakkal ismerkedni. Ugyanakkor meg volt győződve arról, hogy számára egyetlen férfi rendeltetett. Akkor miért is hagyná, hogy másvalaki csókolja? A gondolat sem okosnak, sem kívánatosnak nem tűnt számára. Így aztán nem is volt gyakorlata abban, hogyan kell egyértelmű jeleket küldeni a másik nem felé. Azt kívánta, bárcsak képes lenne bátorítani Oscart.

Amikor a nagy hőség elvonult, Oscar és Gerda meglátogatták a város nyugati részén lévő állatkertet. Idővel a testi közelségük magától értetődővé vált. A lány eleinte borzasztó ideges volt. Vajon érzi a férfi a légzését? Egyszer kissé megbotlott, mert egy kő szerencsétlenül került az útjába, és nem szégyellte, hogy Oscarnak ütközött. Ennél több eddig nem történt. Sajnos. Nem fogták meg egymás kezét, csókról, kivéve egy gálánsnak értelmezhető kézcsókot, nem is beszélve. Gerda nem akart türelmetlen lenni. Mindent a maga idejében. Ugyanakkor nem akart tovább várni. Minden perc, amit együtt töltöttek, annyira helyesnek, egyenesen tökéletesnek érződött! Miért marad Oscar gavallér, ahelyett hogy egyszer az életben kissé rámenősebb lenne? Talán még mindig a gyermeket látja benne, akihez ártatlan barátság fűzi? Rémes gondolat. Gerda sokkal-sokkal többet látott benne: izgalomba tudta hozni, de a legteljesebb nyugalom érzését is kiválthatta belőle. Amikor a férfi az álláspontját fejtegette, Gerda remekül tudta követni. Oscar pedig hallani akarta a lány véleményét is.

Az állatkert Gerda egyik kedvenc helye volt. A park területét folyamatosan bővítették, magas fák és illatos cserjék között sétálhattak benne. Különösen az alapításának a története tetszett neki, amit már legelső látogatásukkor elmesélt Oscarnak.

– Minden úgy kezdődött, hogy egy csapat kuglizó cimbora különleges ajándékot akart adni az egylet elnökének a születésnapjára. Mindenki hozott neki egy-egy állatot. Volt közöttük disznó, juh, páva, medve és majom is.

– Tényleg medvét és majmot vittek neki ajándékba? – Oscar hitetlenkedve nézett rá.

– Úgy bizony! Vagy tizenkét különböző faj gyűlt össze. Így aztán a szegény fickónak nem maradt más választása, mint hogy állatkertet nyisson.

Oscar a homlokát ráncolta.

– Még egy okkal több, hogy ne kuglizzak. Menjünk az elefánt pavilonjához – javasolta a férfi.

– Rémesen néz ki a bőre – állapította meg Gerda, amikor odaértek az elefánthoz. – Biztosan pokolian viszket, hiszen száraz és repedezett. Nem gondolod?

– Azt hiszem, madarak gondoskodnak a bőréről. Vagy talán ápoló olajat kellene kenni a bőrére?

Gerda felnevetett.

– Szerintem kedves ötlet!

– Te szeretnél állat lenni? – kérdezte Oscar hirtelen.

– Ha nekem külön készítenél olajat, meggondolnám.

– Nem muszáj sem vastagbőrűnek, sem mókusnak lenned, én akkor is… – A férfi elhallgatott. – Komolyan kérdezem. Szeretnél valamilyen állat lenni?

– Nem. Mert nem értik a művészet szépségét. És te?

– Dehogy! Fárasztó lehet folyton élelmet keresni, a területért harcolni. – Egy pillanatig az elefántokat figyelte. – Látod, nekik is kevés. Csak ide-oda lóbálják a hatalmas ormányukat unalmukban. De valószínűleg az unalom nem zavarja őket. Az állatoknak nincsenek érzéseik. Párzanak, de nem foglalkoznak az utódaikkal. A nősténnyel sem maradnak együtt.

– Ez nem igaz.

Oscar elfordította a tekintetét a szürke óriásokról, és kíváncsian nézett a lányra.

– Azt olvastam, hogy az elefántok vigyáznak a kicsinyeikre, továbbá a hím elefánt egész életében egy nősténnyel marad.

– Lehet, hogy ezért kedvelem ennyire a vastagbőrűeket – mondta a férfi, és úgy nézett Gerda szemébe, hogy a lány testét jóleső borzongás fogta el. Ebben a pillanatban egészen biztos volt benne, hogy nem a régi kis barátnőt látja benne Oscar.

Visszafelé meghívta egy étterembe, és végre óvatosan a keze után nyúlt.

– Tényleg különlegesen finom a bőröd. Nem csoda, ha úgy érzed, húzódik.

Gerda csodálatosan boldog volt. Megszorította a férfi kezét, közben mélyen egymás szemébe néztek. Gerda úgy érezte, a lelkébe nyer betekintést, szinte olvas benne…

Végre minden világossá vált. Könnyű remegés futott végig a gyomrán, kellemes, meleg érzést hagyva hátra.

Amikor a napok észrevehetően rövidülni kezdtek, Gustav Mankiewicz a nappaliba hívta a feleségét és a lányát.

– Fontos dolgot kell megbeszélnünk – mondta jelentőségteljes hangon és ünnepélyes arccal. Gerda szíve dübörgött, miközben hatalmas nyugalom töltötte el. Az anyja a rá jellemző egyenes tartással ült, ujjbegyeit finoman egymásnak támasztva. Az apja szeme csillogott. Nem sokszor történt ilyen.

– Oscar megkérte a kezedet, Gertrud – jelentette be.

– Ó, csodálatos! – kiáltotta az anyja, és az arca sugárzott.

Gerda nem szólt semmit. Képtelen lett volna megszólalni. Mit is mondhatna, amikor a leghőbb vágya teljesül? Akármennyire reménykedett is, igazán nem számított rá. Nem ilyen gyorsan, és főleg nem úgy, hogy Oscar az apjától kéri meg a kezét, anélkül hogy előbb vele ne beszélne. Mégis biztosan érezte, hogy mindez így van rendjén.

– Oscar jó fiú, szorgalmas és jól képzett. El sem tudnánk képzelni jobb vőt! – Az apja megköszörülte a torkát. – Anyádnak és nekem megadatott a boldog házasság ajándéka. Ez több mint két tisztességes és felelősségteljes ember köteléke. Tudod, mire gondolok. – Újra megköszörülte a torkát. – Fontos, hogy te magad is nyilatkozhass az ügyről. Gondolom, semmi nem szól e házasság ellen.

{1} Ma Poznań, Lengyelország. Az 1800-as évek közepétől hivatalosan porosz tartomány, 1871-től a Német Birodalom része. A magyar fordítás ezért megtartja a földrajzi nevek német elnevezését.

{2} Ma Wrocław, Lengyelország.

{3} Régi piactér.

{4} Posen folyója.