Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Copyright © Anne L. Green, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály, Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-97-7

Amikor befejeztem a regényt, azon tűnődtem, bárcsak létezett volna ez a könyv, amikor nekem lett volna rá szükségem. De életünk könyvének legsötétebb lapjai is hasznosak, ha azokat képesek vagyunk megfelelőképpen forgatni, történetünket értelmezni, hogy tanúként mások javát szolgáljuk.

A méregből is így válik orvosság.

Csak remélni tudom, hogy Adriana története sokak sebeire lesz gyógyír.

Ajánlom a történetet a lányomnak, aki a világom közepe, és a korához képest már most egy hős, valamint Petinek, mert nélküle én is ebben a világban ragadtam volna.

Köszönöm, mert nektek hála, már nem maradok le a jó dolgokról.

Prológus

„Az igazság, amely felszabadítja az embereket, az az igazság, amelyet a legtöbb ember fél elfogadni.”

(Amit Abraham)

– Hogy van ma? – tette fel az első kérdését Francesca, az éppen aktuális pszichológusom.

Hosszan bámultam magam elé a semmibe, és idegesen doboltam hozzá a lábammal egy ritmust. Miért kérdez egy pszichológus ekkora ökörséget? Pontosan tudja, hogy vagyok. Szarul. Ha nem így lenne, nem ülnék itt egy kész vagyonért óránként.

– Maholnap harminchét leszek. Ha nem megyek el a tükör mellett, elhiszem, hogy még csak harminc vagyok és meghódíthatom a világot. Csak tudja, az a gond a tükörrel, hogy az ember nem kerülheti el lépten-nyomon. Egyszer bele kell néznie.

– És maga mit lát, ha belenéz?

– Egy vesztest – sóhajtottam fel. – Meggyőződésem volt, hogy ennyi idős koromra lesz egy csodás férjem, sok tüneményes gyerekem és egy felépített, betonbiztos karrierem… Ám ez csak hiú ábránd maradt. Azt gondoltam, hogy eddigre már sínen lesz az életem, és az lesz a legnagyobb gondom, hogy éppen melyik barátunkhoz menjünk át hétvégén kerti partira. A valóság azonban az, hogy jelenleg üvegszilánkon taposok. Apró darabokra hullott az életem. Maga szerint hogy vagyok?

Gyorsan visszapörgetem a fejemben a saját szavaimat. Uramatyám! Ilyen életre vágytam volna? Ez úgy hangzott, mintha valamelyik regényem főhősének papírízű életét skicceltem volna fel, valamiféle tökéletes vágyakozással a rózsaszínű hepiend után, ám az én valóságom ennél jóval árnyaltabb és kegyetlenebb.

Francesca nem válaszolt.

Biztos ez az idegtépő hallgatás is a terápia része. De ha így haladunk, otthon is elücsöröghetek a tükör előtt, és még a honoráriumát is megspórolom.

Ám mivel szívből gyűlöltem a kukába dobott pénzt, inkább folytattam.

– Minden darabokra hullott… Megint. Itt ülök, mert egy napon arra ébredtem, hogy csapdában vergődöm. Belesétáltam egy hálóba, és benne is ragadtam. Hogy miért? Mert mire észrevettem, mi történik velem, már késő volt. Nem láttam kiutat, így inkább szőttem magam köré egy álomvilágot, most pedig itt ülök magánál, hogy megtudjam, hogyan is másszak ki belőle.

– És tőlem várja a megoldást? – emelkedett meg a szemöldöke.

Némiképp meglepett arckifejezéssel válaszoltam. Már hogy a viharba ne várnám! Kitől, ha nem tőle? Ő a szakember.

– Maga szerint mi másért pazarolnám itt a drága időm óránként mennyiért is…? Tudja, nem azért, mert annyi felesleges pénzem van, hogy támogassam magát.

Megrándult az arcizma. Ez az! Sikerült végre némi érzelmet kicsikarni belőle.

– Nézze, Adriana! Ha tényleg az az elvárása, hogy megmondjam, mit tegyen, akkor rossz helyen kopogtat. Jobb lesz, ha most azonnal befejezzük. Vannak, akik valóban így dolgoznak, kóklernek hívják őket. Ha ilyen segítőre van szüksége, akkor isten önnel, százával találhat belőlük! Ám ha valóban szeretne rendbe jönni, és az elakadása valódi okát feltárni, hogy aztán meghozhassa a szükséges döntéseket, akkor a segítségére leszek. De ahhoz először meg kell hallgatnom a teljes történetét.

A történetemet? Már megint? Pff! Sokatmondóan elhúztam a szám. Ő a harmadik pszichológus, aki ezt kéri tőlem. Az első sámánnak képzelte magát, inkább rituáléink voltak, mint terápiáink. Órákon át egy ágyon feküdtem mozdulatlanul, miközben ő telepatikusan próbált bejutni az elmém legmélyére. Amikor az eredménytelenség miatt reklamáltam, azt állította, hogy a szkepticizmusom a felelős, a kezelés ezért sikertelen. Kész rémálom volt az egész. Utána Hisztérika következett. Az a nő a saját problémáit sem volt képes kezelni, nemhogy az enyémeket. Folyamatosan minősíthetetlenül cirkuszolt. Az utolsó ülésünkön pszichológus felkeresését javasoltam neki. Már izgatottam várom, Francescáról időközben mi derül majd ki.

– Mondja csak, visszatérítési garancia nincs? – mocorogtam kelletlenül a székemen. – Tudja, mint a termékeknél? Ha nem vagyok elégedett, nem kell fizetnem – csúszott ki a gondolat enyhe iróniával a számon.

Szimpatikus volt, hogy nem vette magára a gúnyolódásom.

– Látom, a humorérzéknek nincs híján. Ez jó. A humor gyakran segít megtörni a jeget, közelebb hozza egymáshoz az embereket, és felvidít minket a vacak napokon. Ám leginkább akkor gyógyító hatású, ha saját magunkon tudunk nevetni. De hogy reflektáljak a kérdésére, ha minden páciensnek, aki elégedetlen a terápiával, visszaadnám a pénzét, felkopna az állam. Az igazsággal szembenézni ugyanis nem egyszerű, olykor bizony fájdalmas. Hogy is mondjam, nem az elégedettség az az érzés, amit az elején kivált belőlük.

Az órájára nézett.

– Nos, ha gondolja, még elcseverészhetünk arról, miért nem kellene itt ülnie, vagy foglalkozhatunk végre azzal is, amiért jött.

Hosszan méregettem a nőt, és megállapítottam, tetszik a hozzáállása. Kap tőlem egy esélyt.

– Állítólag sikeres író vagyok – vágtam a közepébe. – Jelenleg mégis káosz az életem. Széthullik a családom, elveszítem az otthonom, az identitásom pedig romokban. Mindig igyekeztem jó ember lenni, sosem bántottam senkit, mégis azok fordítanak hátat, akiktől leginkább várnám a támogatást. És nem értem, miért történik ez velem.

– Legtöbben összekeverik a jóságot a gyengeséggel – hümmögött, és leírt valamit a jegyzetfüzetébe.

– Azt akarja mondani, hogy gyenge vagyok? – emelkedett meg szigorúan a szemöldököm.

– Nem ismerem magát, így nem is alkothatok véleményt. Még… Én csak általánosságban beszéltem. Folytassa! – legyintett a kezével.

– Értem én. Általánosságban tart gyengének – nyugtáztam. – Tudja, mit, meg is sértődhetnék ezen, de az az igazság, ha végiggondolom az életem, van abban valami, amit mond.

– Ritkán beszélek a levegőbe – emelte le magától a szemüvegét. – Tudja, az az érzésem, nem én vagyok az első terapeuta, akivel dolgozik. És az, hogy most itt ül velem szemben, arra enged következtetni, hogy nincsenek túl jó tapasztalatai.

– Ördöge van. Lehet, hogy jósdát kellene nyitnia. Eddig csillagos ötös emberismeretből – állapítottam meg.

– Csak kíváncsiságból kérdezem, miért fut le újra és újra olyan köröket, amelyekről pontosan tudja, hogy nem vezetnek sehová? – ráncolta a homlokát.

– Hogy miért? – merengtem el. – Talán mert romantikus lélek vagyok, és hiszek a hepiendben.

– Az nem feltétlen baj. A pozitív gondolkodás visz előre minket – firkantott le valamit ismét a papírlapra.

– Meggyőződésem, hogy nekem két énem van. Az egyik a hétköznapi nő, anya, tele problémákkal, és van a másik, aki a regényeket írja. Amikor visszaolvasom a soraimat, sokszor az az érzésem, mintha üzenetet küldenék magamnak. Mintha az írói énem előre látna dolgokat, és szeretne figyelmeztetni.

Uramatyám, ezt tényleg kimondtam! Most biztos őrültnek gondol. Zárt osztály!

– Kezdek bedilizni? – tettem fel gyorsan, köntörfalazás nélkül a kérdést, miközben megdörzsöltem a homlokom.

– Nem, nem hinném. És nem lát dolgokat, hanem érez. Ezek a maga megérzései, amelyekről nem hajlandó tudomást venni. Feltételezem, hogy amikor ír, euforikus állapotba kerül, szabadnak érzi magát, így utat törnek ezek az érzések.

– Úgy huszonnyolc éves koromig normális életet éltem, és nem is sejtettem, hogy a bőrömben valaki más is lakozik rajtam kívül. Úgy is fogalmazhatnék, hogy egyszer csak felbukkant a semmiből ez a nő, aki arra ösztönöz, hogy órák hosszat üljek a számítógép előtt és a szövegszerkesztőben kelepeljek. Amikor újra öntudatomra ébredek, novellákat és regényeket találok a számítógépemen.

– És miért hagyja neki?

– Mert tetszenek – vontam meg a vállam. – Hagyom neki, hogy egyre gyakrabban előbújjon, és szabadjára engedje a fantáziáját. Majd egy napon a nyilvánosság elé lépett, és ezeken a történeteken keresztül próbált mesélni az érzéseiről, gondolatairól. Aztán képzelje, volt, aki elolvasta ezeket a szösszeneteket! – kerekedett el a szemem.

– A sikerlisták is erről árulkodnak… Na, de kanyarodjunk vissza az elejére! Meg tudja nekem mondani, miért kezdett el írni?

– Hmm… Erre a kérdésre rengetegszer válaszoltam már. Mondhatnám, hogy így védekeztem a szülés utáni depresszió ellen, és talán van is benne némi igazság, de valójában az elkeseredettség tárta szélesre a fantáziám világának kapuját. Tudja, amikor a jelen elviselhetetlenül éget, és a lélek nem talál kapaszkodót, teremt magának egy világot, ahová elmenekülhet. Ezt tettem én is… Csak én kicsit túlzásba estem.

– Miért érzi így?

– Mert nem tartottam meg magamnak. Egy napon gondoltam egyet, és kiadtam az első regényemet.

– Oké, de ne szaladjunk ennyire előre! Első és legfontosabb dolog, hogy megtaláljuk a problémái gyökerét, de ahhoz tudnom kell, ki is maga. Szeretném megismerni, Adriana.

– Pff! – fújtam magam elé idegesen. – Nézze, az első alkalom mindig nehéz! Nem tudom, hol is kezdjem…

– Meséljen nekem a családjáról, a barátairól, az emberekről, akik körülveszik, az első szerelemről, a házasságáról és az íráshoz fűződő viszonyáról! Tárja fel előttem a lapokba zárt titkait!

El nem sírt könnyek

„Az ember életében az első szerelem mindig tökéletes, mert még nincs mihez hasonlítani. Mindent akkor tapasztalsz meg először, és még ha időnként meg is szólalnak a vészcsengők, a hangjukat elnyomja a kapcsolat varázsának a fanfárja.”

(Nicholas Sparks)

A történetem egy hűs nyári reggelen kezdődött. Dideregve ácsorogtam egy táborozókra váró busz mellett, hogy megkezdődjön életem egyik „legnagyobb” kalandja. Legalábbis a családom napok óta ezt hajtogatta, habár jómagam nemigen hittem ebben.

Kaland? Ugyan már! El sem tudtam képzelni, miről beszélnek, mert én mindig is a magányt szerettem, és persze a könyveket. Azok voltak a legjobb barátaim. Olyan világokba repítettek, amelyeknek úti célját én válaszhattam meg, ám a bennük rejlő kaland mindig új élményekkel kecsegtetett. Megunhatatlan volt, ahogy az írók lelke mélyén megfogant belső gondolat szinte szellemként áradt ki a könyvek lapjai közül.

Nem létezett számomra élet olvasás nélkül. Mindenevő voltam. Imádtam a történelmi témájú, komolyabb hangvételű regényeket, de ugyanúgy elvarázsolt, ha a fantáziám szárnyán repülhettem, egy sárkány hátán lovagolva. Minden könyvre úgy tekintettem, mint a létezés valamelyik dimenziójára vagy csupán egy jelre, amely irányt mutat, és bevezet engem egy misztikus világba, az írók világába. Akkor még nem is sejtettem, milyen sokat tanultam ezekből a történetekből a hosszú évek alatt. Mikor e lélekkel felruházott tárgyak körülvettek, és elmerültem a lapok között, az számomra maga volt a mámor, a szabadság. Éppen ezért voltam szkeptikus: mi lehet olyan különleges egy utazásban, amiért érdemes kihagyni egy újabb magával ragadó, eseménydús regényt?

Alig múltam tizennégy, amikor másik iskolába kerültem, és ezáltal persze új élet is kezdődött. A szüleim úgy gondolták, a tanév kezdete előtt nem árt, ha megismerek pár új arcot a leendő évfolyam menő srácai közül, mielőtt csatlakozom a már összeszokott csapathoz. Akkor úgy éreztem, nem is tévedhettek volna nagyobbat. Zárkózott könyvmolyként a hátam közepére sem kívántam ezt az egész gólyatábort. Ismeretlen figurákat láttam, amerre csak néztem, és ez ijesztő volt.

Hogy megnyugtassam a mellkasomban hevesen kalapáló szívemet, bedugtam a fülhallgatót a fülembe, ezáltal is minimálisra csökkentve az érintkezést a külvilággal. A testem és a lelkem is csak a zenére figyelt. Bosszantott, hogy még a kedvenc slágerem sem volt képes arra, hogy elterelje a figyelmem az aggodalmas, zaklatott, kusza gondolataimról. Kamasz voltam, és tinédzsernek lenni nem könnyű. Ez a kor talán a legnehezebb időszakok egyike volt az én életemben is. Állandó érzelmi hullámvasúton száguldoztam, úgy éreztem, senki sem ért meg. Rám kényszerítettek egy utazást, ami elől hanyatt-homlok menekültem volna.

Izgultam, és az idegességem percről percre csak nőtt, amikor a lányok mustráló tekintete megakadt rajtam.

Jaj, istenem, csak nehogy barátkozni akarjanak! Lesütöttem a tekintetem, hogy megszakítsam a szemkontaktust. A fejem is elfordítottam, hogy a kínos ismerkedés esélyét minimálisra csökkentsem. Igyekeztem láthatatlanná válni, és csak a háttérből szemlélni a többieket, ahogy a szigorú, ítélkező, résnyire szűkült szemükkel méregetik egymást, vajon ki kicsoda és honnan jött. A lelkem tele lett dühvel és undorral. Vajon kinek a hülye ötlete volt, hogy elküldjenek ebbe a táborba? Az anyámé vagy az apámé? Miért nem fogják már fel, hogy nem vágyom új barátokra, csak a szobám magányára és a könyveim finom megnyugtató illatára?

Lehunytam a szemem, és felidéztem, ahogy a szőnyegen órák hosszat heverésztem, elmerülve más és más világokban. Világokban, amelyek bár nem tartoztak teljes egészében hozzám, mégis otthon éreztem magam bennük, mert ott a képzeletem segítségével bármi megtörténhetett. Léteztek még csodák. Reméltem, ha kinyitom a szemem, egy ilyen csoda folytán otthon találom magam, és kiderül erről az egészről, hogy csak egy rossz álom volt.

Mogorván karba fontam a kezem, amikor tudatosodott bennem, nem kerülhetem el a sorsomat. Mindenki felé, aki csak rám pillantott, azt sugalltam, hogy nem vagyok társasági lény, ne is próbálkozzon nálam. Olyan hatást igyekeztem gyakorolni a környezetemre, akár egy életunt remete, akinek megváltás a járda rideg aszfaltja. Pont ilyen csúfnak és szürkének láttam magam. Bámultam a semmibe, a kezem megadóan zsebre dugtam, egyfelől, hogy ne fázzon a reggeli hűs levegőtől, másrészt így tudtam kifejezni az ellenállásom az előttem álló kalanddal szemben. A körülöttem ácsorgó fiatalok azonnal el is kapták rólam a tekintetüket, én pedig nyugtáztam, hogy ez az utazás pont olyan szánalmas kudarc lesz, mint ahogy azt előre elkönyveltem.

Merengésemből egy vidáman cikázó alak zökkentett ki. Felemeltem a fejem, és döbbenten észleltem, hogy közvetlenül előttem cövekelt le. Dühösen emeltem rá a tekintetem, de ő továbbra is ugyanazzal a sugárzó, széles mosollyal az arcán vizslatott, majd makogott valamit. Ez hozzám beszél?

Kihúztam a fülhallgatót a fülemből, majd alaposabban végigmértem a fura figurát. Rövid szünet után megállapítottam: ez a srác bizony egyáltalán nem az én esetem. Helyes, melegbarna szeme már első ránézésre is felkeltette a magamfajta fiatal lányok figyelmét, ám engem hidegen hagyott. Nem akartam ismerkedni, de ő nem tágított.

– Szia, a nevem Chase. Végzős vagyok, te pedig, ha jól sejtem, egy gólya vagy.

– Ördögöd van. Valljuk be, ehhez azért nem kellett észkombájnnak lenned egy gólyatáborban!

Látszólag nem sértődött meg, éppen ellenkezőleg, tetszett neki a válaszom.

– Jó fejnek tűnsz, leghátul ülnek a véndiákok, dobd le magad az előttük lévő sorban! – kacsintott rám.

Kíváncsi tekintettel bámultam rá, ő pedig már suhant is tovább üdvözölni a többieket. Az élénk citromsárga színű pólója és a napbarnította bőre erős kontrasztban állt egymással, hihetetlen módon vonzotta a tekintetem. Megbűvölten követtem minden mozdulatát, és akaratom ellenére magába szippantott az ellenállhatatlanul vonzó, sugárzó életkedve, ami úgy áradt belőle, akár a horizonton felbukkanó első napsugár. Csokoládébarna szeme időnként kacéran vissza-visszaszikrázott felém, ajkán kacér félmosoly, amitől ki tudja, miért, de megdobbant a szívem.

Mindig is azt hittem, hogy valami baj van velem, amiért nem érdekelnek a fiúk. De ez valószínűleg azért lehetett így, mert egy elzárt kis falucskában nevelkedtem, ahol mindenki ismert mindenkit, és hogy őszinte legyek, nem találtam a baráti társaságban olyan fiút, akivel szívesen töltöttem volna az időmet. A többi lánnyal ellentétben nekem nem voltak nagy fellángolásaim, nem aléltam el egyetlen sráctól sem. Ám ahogy ez a fiú rám mosolygott, a lábam önkéntelenül is életre kelt, és megindult felé. Enyhült az izmaimban lévő feszültség, és a reménykedés hangjai felerősödtek a lelkemben. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, amitől belém hasított az érzés: valami különleges történik velem. Utálom a reményt. Akárhányszor szeretnék eltávolodni a dolgaimtól, jön, és a fülembe suttogja, hogy ne adjam fel. Csak most utoljára tarts ki! A francba! Behunytam a szemem, és mélyre temettem a pesszimizmusom. Már akkor tudtam, bármi is történjen abban a táborban, ha egyszer visszagondolok erre a pillanatra, ennek a fiúnak a képe mindig élénken él majd bennem.

– És minden bizonnyal él is, ha mesél nekem róla – tanulmányozott mélyrehatóan Francesca.

– Az első szerelem mindig maradandó élmény az ember életében – sóhajtottam fel. – A sok romantikus regény, amivel anyám szerint csak mérgeztem a lelkem, egy kicsit a valóságban is megelevenedhetett előttem. A fullasztó világba, ami addig körülvett, egy lágy fuvallat felfrissülést hozott, és mintha az életem sötét égboltján felsejlett volna valami apró, vibráló fénycsóva.

– Valóban maradandó élmény szokott lenni. Vagy mert annyira szerelmes az ember, hogy tökéletesnek lát mindent, vagy mert annyira szörnyű véget ér. Chase melyik kategóriát erősítette, Adriana?

– Eleinte tökéletes, majd bénítóan fájdalmas… – komorodtam el. Elözönlöttek a múlt emlékei. Újra magam előtt láttam azt a vidám tekintetű fiút, ahogy rám nevet, és ettől sírhatnékom támadt. A szemem megtelt könnyel, nem győztem törölgetni őket.

– Mi történt maguk között?

– Őszintén? Semmi. Fizikailag legalábbis. Lelki síkon viszont olyan dolgok, amelyekre egy kamasz nincs felkészülve. Még most is látom magam előtt, ahogy az indulás pillanatáig le sem veszi rólam a tekintetét.

– És ezt észrevette, vagyis maga se róla – köszörülte meg a torkát a terapeutám.

– Ahogy mondja, pedig többször is megpróbáltam. Már akkor tudtam, hogy birtokol egy olyan kulcsot, amivel beletalált egy addig feltörhetetlen zárba. Elfordította, és passzolt. A zár kattant egyet, és minden akaratom ellenére megnyíltak előtte a lelkem kapui. Az első pillanattól kezdve különleges kapocs fűzött hozzá, és biztosan tudom, hogy ezt ő is érezte. De hogy mi történt? A táborban legjobb barátok lettünk. Bár a felszín alatt teljesen belezúgtam, mégis évekig távol tartottam magam tőle.

– De miért? – kerekedett el Francesca szeme.

– Mert még kamaszkoromban sem voltam képes elengedni magam. A következmények jártak a fejemben. Én csak tizennégy voltam, ő tizenkilenc. És akármilyen erősek voltak is az egymás iránt táplált érzelmeink, ennek a kapcsolatnak akkor nem volt esélye. Mindketten jelentős változások előtt álltunk, nem hiányzott ehhez egy távkapcsolat.

– Olyan messze laktak egymástól?

– Annyira nem. Én bentlakásos suliba jártam, csak hétvégenként mentem haza. Chase két megállóra lakott, én négy. Minden pénteken felbukkant az állomáson, hogy elkísérjen egy darabig.

– Szóval félt – mondta ki helyettem a lényeget.

– Viccel? Rettegtem attól az érzéstől, ami a közelében tört rám. Megijesztett a földöntúli lebegés, amit egyetlen szemvillanása, érintése váltott ki belőlem. Nem akartam elhinni, hogy egy röpke pillanat elég ahhoz, hogy szerelmes legyek. Nem hagyhattam, hogy egyetlen ártatlan találkozás megváltoztassa az egész életem. Ahogy telt az idő, valami azt súgta, nem véletlen, hogy hozzá vezetett az utam. Már nem éreztem magam olyan magányosnak. Minden egyes percben epekedtem egy csók után, a következőben pedig azon tűnődtem, ha megcsókolna, vajon megtörne-e a varázs. Nyújtotta felém a kezét, próbált megtanítani élni, de én még nem álltam készen erre. Ennek ellenére ő mégis négy éven át igaz barátként kísért az utamon. Ha kellett, meghallgatott, ha arra volt szükségem, fogta a kezem. Nem engedett elveszni a sötétben, és ezzel a felszínen tartott. Folyamatosan egy karnyújtásnyira volt, én pedig mindvégig láttam a tekintetében, ha szükségem lesz rá, ott áll majd mellettem. Egy élet adta csoda volt, de ki tudja, miért, végül mégsem találtuk meg az egymáshoz vezető utat.

– Ha jól értem, négy hosszú, vágyakozással teli évet tékozoltak el – hüledezett a pszichológusom.

– Én inkább úgy fogalmaznék, vártunk egymásra. Vártunk egy alkalomra… Talán egy jelre.

– Ami sosem tűnt fel? – kérdezte hitetlenkedve.

– A sors… mindig megteremti a lehetőséget a felemelkedésre és az elbukásra. Csak sosem szól előre, hogy bassza meg, ez az a pillanat! Vedd észre, most kell lépni!

– És lemaradt róla?

– Lemaradtam volna, de ő éberebb volt. Egy nyári napon elérkezett a pillanat. A lelkem nem talált megnyugvást, és elkeseredésemben ki mást hívtam volna… Ő pedig jött. Még sosem voltam olyan boldog, mint azon az estén. Táncba hívott, és ahogy átkarolva ringatóztunk az andalító zene ütemére, lefagytam, mert a sötét tekintete egyenesen belém hatolt. Akkor, abban a pillanatban meg mertem volna esküdni rá, hogy ő az egyetlen ember a földön, aki tudja, ki vagyok valójában. Habár őrülten vágytam rá, nem mertem cselekedni, csak lesütöttem a szemem. Féltem. Féltem, hogy észreveszi rajtam a vonzalmat, de mire észbe kaptam, az ajka ott volt az enyémen, és én már nem küzdöttem többé az érzés ellen. Az akaraterőm abban a pillanatban porrá zúzta. A hirtelen megtett lépés lesokkolt, akárcsak a csókja. Nem olyan volt, mint amilyenről álmodoztam. Annál sokkal bódítóbb. Azt mondják, az első csókot sosem felejtjük el. Valóban nem feledtem el azt a csókot, amit attól az embertől kaptam, akiért évekig epekedtem. Álmok kergetése helyett végre, életemben először, mertem élni. Mindent akartam, amit csak nyújtani tudott. Azt kívántam akkor, bárcsak megállna az idő. Azt akartam, örökké tartson a pillanat. A szívem kihagyott egy ütemet, levegőt se vettem, hogy késleltessem az ébredést. Tudtam jól, hogy megfulladok, de abban a pillanatban bármilyen áldozatra képes voltam egyetlen, végtelenné nyújtott mámoros pillanatért. Az ujjam mohón kóborolt a tarkóján, igyekeztem elraktározni az érzést, a könnyeim pedig megállíthatatlanul csorogtak az arcomon. Már akkor tudtam, hogy hiba lenne őt csak úgy elengedni.

– És mi lett vele? Hol van most? – sürgetett Francesca, hogy válaszokat kapjon.

– Még aznap este magunkhoz tértünk. Közösen hoztunk egy döntést, és ezáltal mindkettőnk útja más-más irányban haladt tovább. Ám azt, amit egymás iránt éreztünk, nem koptatta, talán nem is koptathatta volna meg semmi. Elköltöztem, lediplomáztam, sikeres író lettem, ő pedig élte tovább a szürke hétköznapjait a családi birtokon. Mindennap hajtottuk a mókuskereket, tettük a dolgunkat, éltük egymás nélkül az életünket. Habár idővel minden kapcsolat megszakadt közöttünk, nem szűntem meg gondolni rá. Eszembe jutott az ünnepnapokon, a születésnapján, és akkor, amikor a lányom papírra vetette az első szerelmes levelét. Lágy mosollyal az arcomon emlékeztem vissza rá, amikor időnként a kezembe akadtak a nekem írt levelei, de már nem fájt a hiánya, már beletörődtem, hogy ennek így kellett történnie. Nehéz volt elfogadnom, hogy bármelyik szereplőmnek megírhatom a hepiendet, csak saját magamnak és neki nem. A sors akaratát még az én tintám sem írhatta felül. Nekünk a nagykönyvben nem volt közös jövőnk.

– Ez nem egy vidám történet – tett szemrehányást a pszichológusom.

– Nem volt szándékomban mesedélutánt tartani. Ha vidám történeteim lennének, nagy valószínűséggel nem itt ülnék, vagy igen? De hogy őszinte legyek, én is gyűlölöm a beteljesületlen szerelmeket. Kiráz tőlük a hideg. Mert ha egy valóra vált szerelem szakad meg, az később feldolgozható, hiszen pontosan tudja az ember, mi az, ami nem működött. Beletörődik a sorsába, és továbblép. De egy beteljesületlen szerelem örökké eszményi marad. Véget nem érő sóvárgás. Viszont hogy fokozzam a lelki megrázkódtatását, úgy érzem, leginkább Chase miatt vagyok most itt.

– Azt hittem, évek óta nem hallott róla.

– Úgy is volt. Egészen a múlt hónap végéig. Amikor is a sors szelleme ismét gondolt egyet, és összekuszálta a szálakat. Egy borús, őszi délutánon a szokásos szürke hétköznapok mókuskerekét forgattam, amikor megcsörrent a mobilom. Kicsit életuntan vettem fel, de arra nem számítottam, hogy olyan hírrel találkozom, amelyre a legmerészebb rémálmaimban sem gondoltam. A mai napig felfoghatatlan számomra, miért pont így kellett megtudnom, hogy Chase egymást követően három agyvérzést is kapott. Magatehetetlenül fekszik, kommunikálni sem tud. Hiába telt el az a sok év, amikor nem láttam, a hír hatására alig kaptam levegőt. Képtelen voltam felfogni, hogy a jóisten miért mér rá ilyen óriási és kegyetlen csapást. Akár egy ketrecbe zárt vad, dühöngtem napokig. Elhatároztam, meglátogatom.

– És a férje mit szólt ehhez?

– Hogy őszinte legyek, nem nagyon érdekelte a dolog. A családomat annál inkább. Mindenki le akart beszélni arról, hogy odamenjek. Fájdalmas lesz a találkozás, ismételgették. Ám egy belső hang kántálni kezdte: szüksége van rád. Ennyi év után persze hogy féltem újra találkozni vele, ugyanakkor vártam is a pillanatot. Gyűlöltem magam a gondolataimért, mert elfogott a rettegés, mi lesz, ha ilyen állapotban látom majd. Akkor szembesültem vele, korántsem vagyok olyan jó ember, mint hittem. Reszkettem, mert attól tartottam, elveszik az az idilli mosolygós, életvidám kép, amit az emlékeimben őriztem róla, ám amikor végre megpillantottuk egymást, felzokogott, akárcsak én. Próbáltam erőt venni magamon, hogy ne a szomorúságom lássa, de nehéz volt egy másodperc törtrésze alatt megemésztenem, amivel ő akkor már két hosszú éve küzdött. Felfoghatatlan volt számomra, hogy ami az egyik pillanatban állandó, természetes, lélegző, létező, az a következőben könyörtelenül és visszavonhatatlanul semmivé foszlik. Chase felsóhajtott, a szemében a fény elhalványult. Végtelen nyugalom árasztotta el, és én is megnyugodtam. Az emlékek nem tűntek el a fejemből, sőt felerősödve tódultak elő. A fülemben visszhangzott vidám nevetésének hangja, a szemem előtt láttam a boldog mosolyát, miközben a rongyosra olvasott levelét görcsösen szorongattam a kezemben. Életünk Disney-meséje pörgött le a szemem előtt. De azt is éreztem, véget ért egy fejezet. A jelen valósága kegyetlenül fejbe kólintott. Tehetetlenül ültem az ágya szélén, és döbbenten szemléltem a testét, amit az élet fogságba ejtett. A szíve dobogott ugyan, a szervei működtek, de nem volt képes mozogni. Tudja, mi a leginkább megdöbbentő? Még ilyen állapotban sem láttam lemondást a szemében. Nem adhatta fel. Én ellenben fáztam, remegtem, és szétfeszített a düh. Szerettem volna kifutni a szobából és térdre esve üvölteni a semmibe a tehetetlenségtől. Annyira szerettem volna tenni érte valamit… Bármit. De ő a mai napig mozdulatlanságra, tétlenségre van kárhoztatva. Tele vagyok miértekkel, akár egy gyerek.

– Megszakadt a szíve – állapította meg.

– Inkább úgy mondanám, elveszítettem a hitem. A lelkem mélyen tudtam, az életem már sosem lesz a régi. Valami örökre megváltozott. Hiába menekültem vissza a múltba, kapaszkodtam görcsösen az emlékképekbe, minden hiábavaló volt. Az álmaimból rémálom lett. Megnyugtató válaszokat kerestem, de csak felkavaró jövőképek villantak fel előttem. „Engedd el őt”, jöttek a jótanácsok, de én képtelen voltam megtenni. Szerettem volna, ha tudja, mellette állok az életért folytatott harcában. Búcsúznunk kellett volna egymástól, én mégis azon töprengtem, mennyi mindent nem mondtam még el neki. A látogatásom pár órája alatt, abban a néma csendben több érzelmet osztottunk meg egymással, mint előtte bármikor. Amikor megismertem őt, megtanított egy fontos dologra: fogadjam el önmagam olyannak, amilyen vagyok. Majd évekkel később rajtam volt a sor, hogy visszaadjam a hitét önmagában. Volt miből merítenem, hiszen az emlékeimbe zárva szakadatlanul úgy élt tovább, ahogy megismertem őt. A legborzalmasabb mégis az volt, hogy a fájdalom, amit éreztem, nem ölt meg azonnal, mint a szívre leadott pisztolylövés vagy egy frontális ütközés. Pedig hasonlóan sokkos állapotban ültem mellette. Hogyan is mondhattam volna le róla? Megőrjített a mély csend. És azóta sincsenek válaszok. Ő a jelen, én pedig a múlt foglya vagyok.

– Ez sok más dologra is hatással van az életében – fűzte hozzá.

– Már hogy ne lenne! Fél életemen keresztül hozzá kötődtem. Habár bizonyos értelemben plátói szerelem maradt a miénk, és felruháztam őt sok olyan értékes tulajdonsággal, amellyel talán nem is rendelkezett, a vágyaink beteljesületlenek maradtak. Ez a fejezet így befejezetlen. Mivel nem volt alkalmunk igazán megismerni egymást, érthető módon csalódást sem tudtunk okozni a másiknak. Ezért maradhatott ő nekem makulátlan és tökéletes.

– Végül is lehet tudni, miért kapott agyvérzést?

– Túlhajtotta magát. Megállás nélkül a családjáért dolgozott. Azóta is értetlenül állok az események előtt, mert valahol biztosra veszem, hogy Isten teremtésébe hiba csúszott. Elkövetett egy bakit, és csak remélni tudom, jelenleg is minden erejével azon munkálkodik, hogy helyrehozza a hibáját. Ám a történetem tanulsága, ha valamire vágyom, az után foggal-körömmel harcolok, nincs idő a halogatásra, mert sosem tudhatom, mikor üt be a krach. Azóta csak az jár a fejemben, hogy az én időm is vészesen fogy. Nem élhetek örökké boldogtalanságban. Nem hagyhatom, hogy elvegyék az álmaimat, mert az mindennél gyötrelmesebb. Észre se vettem, de ahogy beletörődtem a sorsomba, lassú haldoklásba kezdett a lelkem. Az írás a mentőövem lett. A regényeim lapjai közé rejtőzve tengődöm, és a szereplőim vágyain keresztül élek. De ez nem mehet így tovább. Elérkezett az idő, hogy döntést hozzak végre az életemről. Addig, amíg megtehetem, mert ha sokat vacillálok, a sors hoz majd döntést helyettem, és akkor már nem biztos, hogy lesz beleszólásom vagy választási lehetőségem.

– Életének ez a fejezete olyan mellbevágó, akár egy dráma – fogalmazott költőien.

– Fel fogja címkézni az üléseinket? – pislogtam rá zavaromban.

– Ha már író, legyünk stílusosak! – csapta össze a dossziéját.

– Akkor mit szólna legközelebb egy thrillerhez? – vetettem oda még melegében.

– Jézusom! Megölt valakit? – ámult el.

– Azt éppen nem, de anyám garantáltan kriminális eset – húztam el a szám, majd elbúcsúztam tőle.

Az alkalmunk után nem éreztem magam könnyebbnek. Persze tudtam, egy kezelésnél több kell ahhoz, hogy túltegyem magam a lelki problémáimon, és sok minden kavargott még bennem, amit nem mondtam ki.

Elgyengült a lábam. A tűsarkak meginogtak alattam, a térdem össze akart csuklani. Le kellett ülnöm egy közeli padra. Nagy levegőt vettem, mielőtt felálltam volna. Haza kell mennem!

Támogató írótárs

„Egy embert nem lehet kizárólag akkor használni, amikor nekem épp megfelel, amikor nekem fontos, hogy velem legyen, nem báb, aki csak akkor legyen jelen, amikor én akarom, és amikor nincs rá szükségem, akkor félretehetem. (…) De azért sokkal jobb, ha van valaki, aki megfogja a kezem, és azt mondja, itt vagyok, segítek, mert fontos vagy nekem.”

(R. Kelényi Angelika)

Ha az otthon szót hallottam, mindig egy olyan helyről fantaziáltam, ahová jó megérkezni. A nyugalom és a béke szigete, egy olyan oázis, ahol feltöltődhetek, kiengedhetek, ahol nem kell attól félnem, hogy bíráskodnak felettem. Önmagam lehetek.

– Jól van, kisasszony? – torpant meg előttem egy korombéli férfi.

– Igen. Köszönöm – lepődtem meg a figyelmességén.

– Ne haragudjon, hogy megszólítottam, de olyan sápadt, azt hittem, rosszul lett! – mentegetőzött.

– Talán csak a hőség – emeltem a tekintetem a szikrázóan kék égbolt irányába.

Sehol egy felhő. Én is ilyen életre vágyom. Olyan hétköznapokra, amelyeken a szürkeség nem takarja el előlem a napot.

– Hozzak önnek egy pohár vizet? – pillantott körbe beszerzési lehetőség után kutatva.

– Nem, köszönöm! Már sokkal jobb – emelkedem fel a padlóról, hogy jelét adjam, tényleg nincs gond.

– Rendben, de legyen óvatos! – méregett aggodalmas arccal, majd a tekintetével követett még egy darabon.

A metró felé sétáltam, amikor gondoltam egyet. Úgy döntöttem, hazafelé útba ejtem a kiadómat. Napok óta rágták a fülem, hogy mikor adom már le a megkezdett sikertörténetem folytatását, hiszen az olvasók epekedve várják. Emellett Deborah, a kiadóvezető is nyaggatott, hogy végre osszam meg vele a következő könyvem részleteit, de hogy teljesen őszinte legyek, azért nem válaszoltam egyetlen üzenetére sem, mert gőzöm sem volt a folytatásról, nemhogy az új könyvemről.

Íróként mindig azt gondoltam, töretlenül koptatni fogom a klaviatúrám, történjen bármi. Termékeny szerzőként papírra is vetettem szinte mindent, amit a szívemben és a fejemben találtam. Mivel az olvasóim a visszajelzések alapján általában a szándékaim szerint értelmezték a szavaimat, nem volt hiba a képletben. Egészen mostanáig. De mi változott? Pontosan tudtam, mi. De még rá kellett jönnöm, mi hiányzik ahhoz, hogy új szintre léphessek, mert ugyanolyan fontos volt számomra a mondanivaló, mint a szórakoztatás. Ám mindkettő lehetetlen volt példamutatás és hitelesség nélkül. Az én jelenlegi helyzetemből viszont kétszínűség lett volna prédikálni.

Elindultam a kiadóm irodája felé, de útközben megtorpantam egy könyvesbolt kirakata előtt. Hosszan tanulmányoztam a felhozatalt. Megakadt a szemem egy-egy csilli-villi borítón, de nem azért, mert olyan gyönyörűek voltak, hanem mert elmerengtem azon, vajon a történetek írója hogyan hagyhatta ezeket jóvá. Ha a könyveknél a külső minden esetben tükrözné a belsőt, én ezeket biztos nem venném le a polcról. Ha viszont ilyen elfuserált ízlésük van, akkor az írásuk sem lehet jobb a borítójuknál. És akkor megdorgáltam magam. Ejnye, Adriana! Pontosan tudod, hogy sokszor nem is az író dönt, hanem a körülmények… Jobban mondva a kiadó. A szerzőnek egyszerűen nincs választási lehetősége.

Továbbhaladtam. Egyszer csak elhúzott mellettem egy fekete, ötajtós Mini Cooper, majd satuféket nyomott a sofőr. Oda sem kellett néznem, hogy tudjam, ki az. Carol. Micsoda véletlen, hogy neki is most jutott eszébe betérni a kiadóba!

Gyökeret eresztett a lábam a betonon, az autó pedig nagy sebességgel visszatolatott mellém.

– Helló! Most jöttél, vagy éppen mész? – szólt ki az ablakon. Carol is írónő volt, akárcsak én. Más-más zsánerben alkottunk ugyan, de ugyanaz a kiadó gondozta a könyveinket.

Nem tudtam, hirtelen mit is válaszolhatnék. Valójában azt sem értettem, mit keresek ott, és gőzöm sem volt, mivel vágjam ki magam a késés miatt. Végül beismertem, miért jöttem. Egyszerűen csak nem volt kedvem hazamenni.

– Na, látom, rád fér egy finom kávé, gyere, ugorj be! Van itt egy jó hely a közelben – intett a fejével. Nem is gondolkodtam sokat, megkerültem az autót, és már be is pattantam mellé az anyósülésre. Húzzunk el innen!

– Amilyen savanyú a képed, ide a kávé kevés lesz. Mit szólnál egy fánkhoz? – taposott bele a gázba, én pedig az ülésbe préselődtem, és kapkodtam magam mellett a biztonsági övért.

Pár perccel később már a kávézó teraszán ücsörögtünk, és a habos kávénkat kevergettük. Már miután lefékezett mellettem, tudtam, hogy ez nem valami szivárványpónis téma lesz, nem egy könnyed bájcsevej, ami mellett eltartott kisujjal udvariasan kávézgathatunk. Carol mindig is szókimondó volt, nem lacafacázott, általában mindig keményen belecsapott a lecsóba.

– Na, mesélj! Mi újság? Otthagytad már a férjed?

És bumm! Becsapódott a Carol-féle atombomba.

– Nem is értem, hogy vagy te képes ilyen jó történeteket írni! – forgattam a szemem. – Csak így bele a közepébe! Hol marad a felszültségkeltő felvezetés, a hangulatfokozás? Az empátiáról nem is beszélve – méltatlankodtam. – Egyébként megbeszéltük már, hogy ez nem olyan egyszerű, te is tudod.

– Dehogynem! Nincs ebben semmi bonyolult. Csak te kifogásokat keresel – harapott bele jóízűen a fánkjába.

Halkan horkantam egyet.

– Nem tudom, meddig bírod még. Aggódom, látom, egyre kevésbé viseled jól, ahogy veled bánik – nézett rám együttérzően.

– Beszélgessünk inkább másról, oké? Még nem is mondtad, hogy tetszett a könyvem új befejezése – váltottam témát. Előfordult, hogy még kézirat formájában elküldtem neki a történeteimet, persze többször lebukott, hogy el sem olvassa őket.

– Khm… Nagyon király lett. Sokkal jobb, mint az előző – szürcsölte tovább a kávéját, de feltűnően kerülte a tekintetem.

– Carol! Nem is írtam neki új befejezést – forgattam a szemem.

– Jó-jó, tudod, milyen vagyok. Nem bírok mást olvasni, amikor flow-ban vagyok – mentegetőzött.

Elmosolyodtam. Persze hogy tudtam. Évek óta ismerem. Ha a kiadóról elmondhatom, hogy a második otthonom, akkor ő a nővérem. De nem az a mostoha fajta, inkább vértestvér, a szeretetből csipkelődő, olykor marakodó típusból. A nővérem, akinek a szeretetét sosem kérdőjeleztem meg, és akinek intő szavára mindig odafigyeltem. Ha ő dorgált meg, az szíven ütött, mert tudtam, jót akar. Ám bármi is történt körülöttünk, azt mindig meg tudtuk beszélni. Akik a reflektorfényben villognak, sokszor találkoznak nem csupán pozitív, lélekemelő emberekkel, hanem az irigy, rosszindulatúakkal is. Próbáltak minket is párszor összeugrasztani, de a köztünk lévő kapocs erősebb volt az intrikáknál.

– Utálom, hogy minden reggelem a sikerlisták nézegetésével telik, pedig én csak arra vágytam, hogy felnyissam a laptopom tetejét, és írjak. Szívből írjak – sóhajtottam fel.

– Látod, ezt megértem. A megjelenést követő időszakot utálom. Én író vagyok, nem marketinges – méltatlankodott. – Na, de ha már itt tartunk, tudod, miért utál téged a többi író? Köztük én is – nézett rám bűnbánóan.

– Utálsz? Miért? – emelkedett meg a szemöldököm.

– Mert nem csak írni tudsz, de még a marketinghez is értesz. Nem csak megírod, de el is adod a könyveidet – nézett rám szemrehányóan. – És nem tudom, hogy a faszomba csinálod. Évi négy regény, jól felépített marketing… Láttam azokat a mappákat, táblázatokat, amelyeket vezetsz, én erre képtelen lennék. Apropó, hogy a pokolba vagy képes a száraz táblázatok után így elengedni a fantáziádat?

– Talán így tudom megmozgatni mindkét agyféltekém – vontam meg a vállam.

– Persze, sokat figyeltelek, és megfejtettem a titkod – hajolt közelebb, mint aki valami bizalmas információ megosztására készül. – Meggyőződésem, hogy egy droid vagy, Adriana.

Hangos nevetésben törtem ki. A múlt hónapban rúgtam ki a marketingügynökséget. Eszemben sem volt újat keresni, hogy megint legyen valaki, aki megmondja, mikor mit kell csinálnom. Elég volt nekem arra a kiadóm.

– Ennél egyszerűbb a magyarázat – szólaltam meg, amikor már kimulattam magam. – Amíg te szabadon élvezed az életed, addig én vagy a betűk varázslatos birodalmának vagy az Excel-táblázatoknak vagyok a rabja.

– Ha így nézzük, már kevésbé vagyok rád irigy – kuncogott. – Túlságosan szeretlek ahhoz, hogy szó nélkül nézzem végig, ahogy boldogtalanul éled le az életed. Állj már végre a sarkadra, és hagyd ott azt a faszt!

– Carol! – pillantottam körbe.

– Ne Carolozz itt nekem! Mindig ideges leszek, amikor ez szóba kerül. Lépj le! Az a hely, ahol éltek, totálisan elnyel téged. Nem kell elviselned, hogy bárki lábtörlőnek használjon.

– Tudod, mi a legrosszabb? – kapott el a hév. – Nem rakhatom ki a platformokra a pillanatnyi állapotom vagy az érzelmeimet. Azonnal megbélyegeznének, vagy ítélkeznének felettem az emberek. Csak a csendes magányomban pufoghatok és őrlődhetek. Arról nem is beszélve, hogy mindenki azt hiszi, milyen tökéletes kis életem van.

– Nem is tartozik senkire a magánéleted, de ha úgy érzed, szeretnél beszélgetni valakivel, hozzám fordulhatsz – fogta meg a kézfejem.

– Tudom, persze, de neked is megvan a magad baja. És bár néha tényleg vágyom egy-egy támogató szóra, ugyanennyire éhezem a magányt is. Nincs szükségem cseszegetésekre, noszogatásokra, amik csak megfontolatlan döntésekre sarkallnak, azokból már elég volt.

Ráncolta a homlokát, miközben a kávéskanál apró örvényt keltett a csészéjében, ahogy a kávéját kavargatta.

– Hogy őszinte és kemény legyek veled: felkúrom magam, ha belegondolok, hogy egyszer már kijutottál. Most sem értem, miért mentél vissza hozzá. Ha végre meghoztad a döntést, miért gondoltad meg magad?

Kávéskanala hirtelen lendült egyet a levegőbe, ezzel is hangsúlyozva kérdésének komolyságát.

– Hogy miért? Mert nem voltam felkészülve a következményekre. Ebben a dologban nem csak a férjemmel vagyunk érintettek, de ott a lányunk is. Őt nem tehetem ki ekkora fájdalomnak. Ő a mindenem.

– Csakhogy az nem szeretet, ha te azért szenvedsz, hogy kíméld őt. Azt hiszed, nem látja? Okos lányod van, és imád téged. Pont abban a korba van, amikor az anya energiájából táplálkozik a kis lelke. Azzal, amit vállalsz érte, nem azt éred el, amit adni szeretnél neki. Ha boldogtalan vagy, ő is az lesz. Akárhogy is kerülgeted a döntést, itt lesz az idő, amikor választanod kell az élet és a képzelet között. Bár a kettő közel áll egymáshoz, mégsem érintik egymást soha, mert természetükből eredően nagyon mások. Az egyik a száraz, unalmas és olykor kegyetlen valóságot mutatja, a másik idealizált illúziókkal ver át.

– Soha? – kérdeztem vissza.

– Soha – felelte teljes meggyőződéssel.

– Egészen biztos vagy te ebben? – ingattam a fejem hitetlenkedve.

– Hidd csak el! Láttam és éltem már eleget, hogy tudjam: soha.

– De ezt a széket is elképzelte valaki, és láss csodát, rajta ülök!

Eltorzult arccal méregetett.

– Ja, csak ahhoz, hogy a képzeletből valóság legyen, szerszámokra, faanyagra és eltökéltségre volt szükség. Tettek nélkül ez a szék a mai napig egy ábránd lenne.

A megdorgáló hangnem nem kerülte el a figyelmem.

Értem. Hozzam meg a döntést, amit olyan elszántan kerülgetek, a változás érdekében!

Hosszú csend telepedett közénk. Ő engem tanulmányozott, én meg a kávémat.

– Istenem, Adriana! Te túl jó ember vagy. A szíved olyan, mint egy könyv. Nyitva áll mindenki előtt, de jobban kellene vigyáznod, hogy csak az lapozhasson bele, akivel szívesen megosztanád az álmaid – nézett engem sajnálkozóan. – Ha elszánod magad a lépésre, légy óvatos, mert érnek majd meglepetések! Azok hagynak majd a legnagyobb szarban, akikről most azt hiszed, tűzön-vízen át veled tartanak, mindig számíthatsz rájuk, és olyan emberek nyújtanak segítő kezet, akikről nem is gondolnád. Nagyon jólelkű, szép és okos nő vagy! Baromira szorítok érted, hogy megtaláld a méltó párod, az igazi nagy bummot.

– Vagyis már nem azt mondod, hogy nekünk nőknek jobb a férfiak nélkül? Nincs több elvárás, alkalmazkodás, kiszolgálás? – szurkálódtam, mert a legutóbbi alkalommal ódát zengett a férfiak hiábavalóságáról.

– De, továbbra is tartom a véleményem, csakhogy te nem „én” vagyok. Mások az igényeid.

– Mindig is felnéztem rád a harcos énedért. Lenyűgöz, ahogy nem törődsz a következményekkel és fejjel mész a falnak – ismertem be.

– Ne legyél rám olyan büszke! El sem tudod képzelni, hányszor koppantam, hogy hányszor törték le a szarvam – pislogott morcosan.

– De ahogy én látom, mindig visszanő – kuncogtam. – Akárhogy is, azzal, hogy ilyen rendíthetetlen vagy, meg hogy az utolsó percig tartod magad az elveidhez, sokunknak példát mutatsz.

– Ne fényezz tovább, mert a végén még elpirulok! – legyezgette magát látványosan, de tudtam, nagyon is jólesnek neki a szavaim.

– Ha már itt tartunk, mi van a kockás inges csávóval, akiről meséltél? – váltottam vidámabb témára. Untam már, hogy megint az én nyomorom húzza le a hangulatot.

– Á, a favágó! – Gyakran illette a férfiakat becenevekkel. – Nem történt köztünk semmi, kiderült, teljesen más világ vagyunk. Jaj, képzeld, azóta megismertem egy másik pasast, de sajnos a közösségi oldalon nem jelezte a magasságát! Olyan alacsony volt a lelkem, hogy féltem, elviszi egy talajmenti fagy.

Hangos nevetésben törtem ki, amit az ő jellegzetes kacagása követett, azt bárhol felismertem volna.

– Egyébként csak halkan jegyzem meg, hogy a szomszédos bokszban a faszikám le sem veszi rólad a szemét – kacsintott rám. Odasandítottam, majd úgy fordultam, hogy ne bámulhasson tovább.

– Látod, ez a baj veled! – förmedt rám. – Még mielőtt felkeltenéd egy pasi érdeklődését, csírájában el is fojtod a dolgot.

– Mert házas vagyok – suttogtam felé.

Carol csak a szemét forgatta.

– Igazad lehet. A férfiak egy dologban nagyon jók. Tökéletesen fel tudják bolygatni egy nő lelkivilágát – húzta el a száját.

– Akkor már érted, miért zárkózom el. Nem hiányzik a zűrzavar. Van nekem elég bajom. De el tudnék képzelni egy világot, ahol az emberek nem bonyolítják túl a dolgokat – sóhajtoztam.

– És el is képzeled. Ebből születnek a regényeid. Csak sajnos mások nem ilyenek – hörpintette fel az utolsó kortyot.

– Utálom az embereket! – szaladt ki a számon, miközben összekulcsoltam magam előtt a karomat.

– Á, á! – himbálózott előttem a mutatóujja. – Pontosítanék. Te vagy a legközvetlenebb ember, akit valaha ismertem, éppen ezért bizton állíthatom, nem mindenkit utálsz. Példának okáért itt vagyok én. Engem szeretsz – karolta át a vállam, és nyomott az arcomra egy puszit. – Csak azokat utálod, akik jó ideje körülvesznek. Arról pedig, hogy ilyen emberek vannak a környezetedben, egyedül te tehetsz. Nagytakarítást kellene végezned.

Összeszorult a szívem, mert eszembe jutott a betegsége, amellyel éppen küszködött.

– És te hogy vagy? – tettem fel neki a kérdést, mert többnyire kerülte a témát. Szeretett úgy tenni, mintha minden rendben lenne.

– Hogy én? Tök jól. Látod. Majd kicsattanok az egészségtől – felelte szarkasztikusan. – Te sokkal nehezebb helyzetben vagy, mint én – legyintett.

Tátott szájjal, értetlenül bámultam rá. Rákot diagnosztizáltak nála, és én vagyok nehezebb helyzetben?

Megfogta a kezem, megszorította.

– A szabadságnál nincs fontosabb a földön. Éltem én is bántalmazó kapcsolatban, éppen ezért tudom, az maga a földi pokol. Nem tudok elképzelni rosszabbat, mint az állandó félelmet, bizonytalanságot. Folyamatosan üvegszilánkok között táncolsz, és hiába vagy óvatos, azok felsértik a lábad, újabb és újabb sebet ejtenek rajtad. Nem tudom, meddig bírod még, de aggódom érted. Mondd csak, észrevetted, hogy a posztjaidban jó ideje egyes szám harmadik személyben beszélsz magadról az olvasóidnak? Nem vagy önmagad. Nem mered felvállalni azt, aki vagy. Ellenben az én lelkem szabad. Drukkolok, hogy hamarosan neked is az legyen, hogy végre felvértezd magad, és kitörj a börtönödből.

Ő volt az első, akivel úgy éreztem, teljesen őszinte lehetek.

– Nem vagyok skizofrén. Egyszerűen csak annyi veszekedést és gyűlöletet szül otthon, hogy író vagyok… Igyekszem a lehető legkevésbé szóba hozni. Távol tartom még magamtól is ezt az egészet – keseregtem.

– De te egy sikeres író vagy. Imádnak az olvasóid. Ezt nem lehet a takaró alól intézni. Figyelj, hamarosan eljön a pillanat, amikor döntened kell!

– Ez nem igazságos! Hogy dönthetnék a család és a karrier között? – emeltem fel a hangom.

– Látod, ez itt a probléma! Nem a család és a karrier között kell választanod. Azt kell eldöntened, hogy egy fasziért hajlandó vagy-e feladni önmagad. Nem a karrier a lényeg, hanem az, aki vagy. Ne tagadd meg önmagad, mert sosem leszel boldog! Csak nézz meg engem! – csúsztatta szőke hajába a napszemüvegét.

Elmosolyodtam, mert ő tényleg belenevetett mindenki arcába, aki csak egy kicsit is hatást akart gyakorolni rá.

– Irigyellek, tudod?

– Pedig jelenleg nem vagyok a legjobb formámban.

– Nem könnyű követni a tanácsaidat, ahhoz túl nagy bátorságra lenne szükség, ami benned megvan, de belőlem hiányzik.

– Csak azért gondolod ezt, mert azt akarták, hogy ezt hidd. Te legalább olyan erős és bátor nő vagy, mint én. Egyszer már képes voltál kitörni a mérgező közegből – célzott a gyermekkoromra. – És akkor még csak gyerek voltál, mégis magad mögött hagytál mindent. Mi ez, ha nem bátorság? Csak most tanulj is belőle, és legközelebb olvass a jelekből! – kacsintott rám, majd intett a pincérnek, hogy fizetnénk.

Miután elbúcsúztunk egymástól, már nem volt kedvem felugrani a kiadóba. Egyébként sem tudtam volna miről beszámolni nekik. Ha megkérdezik, hol tartok a sztorimmal, mit mondok? Hogy lövésem sincs, miként kezdjek neki? De hogyan is tudnám megírni egy olyan nő történetét, aki lelki válságban szenved, ha én magam is abban tespedek. Hogyan adhatnék neki tanácsot vagy útmutatást, ha én magam is egy útvesztőben tévelygek?

Megszaporázott léptekkel igyekeztem a metró felé, de a bejáratnál tanácstalanul ácsorogtam még egy darabig. Nem igazán tudtam olyan helyet, ahová szívesen mentem volna. Egyedül a kislányom társaságára vágytam, ahhoz azonban haza kellett volna mennem, a saját kis poklomba. Belépni abba a lakásba, amelynek a falai jó ideje rabságban tartottak. Ha ott tartózkodtam, egy eltorzult valóságban éltem. Egy olyan valóságot láttam magam előtt, amilyet a férjem látni engedett. Más alternatíva nem létezett. Ahogy átléptem a küszöböt, már nem Adriana D’Angeli voltam, a sikeres és nagyra becsült írónő, hanem Adriana, a feleség, az anya, a házvezetőnő. A karriert a lábtörlő alá kellett rejtenem, és még kerülhettem is a témát, mert ha szóba került, abból óriási veszekedések gerjedtek. Jobban mondva egyoldalú kiabálás. Folyton a fejemhez vágta, hogy nem törődöm a családommal, háttérbe szorítom őket, mert nekem nem létezik más, csak az olvasóim és a kiadóm. Egy darabig beleálltam a vitákba, de egy idő után feladtam a tiltakozást, a férjem ugyanis makacsul a fejébe vette, hogy az írói énem a legnagyobb ellenség, egy démon, aki tönkreteszi a házasságunkat. Féltékenykedni kezdett mindazokra, akik ennek a világnak a részét képezték, így inkább nem is hoztam szóba az egészet.

Amikor hazaértem, szerencsémre ő még nem volt otthon. Korán volt még, hogy a gyerekért az iskolába menjek, így gyorsan előkaptam a laptopom, és megnyitottam egy üres Word-dokumentumot. Gyorsan begépeltem a nevem, és egy munkacímen kezdtem gondolkodni. Habár gőzöm sem volt, miről szól majd a történet, soha nem láttam úgy neki az írásnak, hogy ne adtam volna nevet legújabb gyerekemnek. Ez nálam törvényszerű volt. Ha már tudtam, hogyan említsem, megkérdőjelezhetetlenül létezett.

Hosszan bámultam a villogó kurzort a képernyőn. Hogy gyűlölöm a hófehér, üres lap látványát! A beállításoknál át is váltottam az egészet sötét módra. Így ni! A helyzet azonban nem változott. A kurzor továbbra is mozdulatlanul állt egy helyben. Nincs erőm alkotni. Ez egy elcseszett nap, és az elcseszett napokon a szavak is elbújnak, értelmetlen erőltetni az írást. Csak izzadságszaga lesz, aztán a végén kitörölhetem az egészet. Lecsaptam a laptopom tetejét. Felálltam, és leróttam pár kört a szobában. De ha nem kezdek bele, őrült elmaradásom lesz. Na nem! Ez így nagyon nem lesz jó. Visszaültem a monitor elé, de minél erősebben fókuszáltam, a képernyő annál jobban elmosódott. Végül csak elkezdtem a billentyűzetet püfölni: „Életemnek egy olyan szakaszában láttam neki a történetnek, amikor magam sem tudtam, hogyan juthatnék levegőhöz…”

Na, hála az égnek, legalább megvan az első sor! Elégedetten dőltem hátra. Elmerengtem egy pillanatra. Valamit megtanultam írói éveim alatt. A szavaknak óriási hatalmuk van. Talán pont ezért alakult úgy, hogy bizonyos dolgokat képtelen voltam leírni. Emellett hónapok óta nem nyitottam fel a laptopom, kiestem a megszokott monotonitásból, így amikor szerettem volna visszatérni a szereplőimhez, mintha nem is ők lettek volna, akikre emlékeztem. Eddig bensőséges viszonyt ápoltam velük, ám most mégis kívülállónak éreztem magam. Hátat fordítottam nekik, és ennek eredményeképpen most ők is hátat fordítanak nekem. Az eddig idealizált férfi főszereplőm elvesztette a humorérzékét, a női karakter pedig a naivságából áradó varázsát. Borzasztó!

Kiléptem a fájlból, mert nem bírtam szembesülni a saját kudarcommal. Oda a már megszokott eufória. Lehet, többé nem leszek képes egyetlen sort se leírni? A lelkem mélyén viszont éreztem, másról van szó. Egészen más kötötte le a gondolataimat: a jelen.

Nem is gondoltam volna, hogy ennyire vágyom a magányra, a belső csendre. Lehunyt szemmel koncentráltam, megpróbáltam lassítani és letérni az agyamban szerteágazó szupersztrádáról egy sokkal békésebb, elhagyatottabb földút felé. A nagy zűrzavarban már a saját gondolataim is elvesztek. Hallani akartam végre őket, és megélni az érzéseimet, mert erre az engem körbeölelő, rohanó világban esélyem sem volt. Ahogy elcsendesedtem, úgy lett a hang egyre koncentráltabb a fejemben. Végül a végtelen csendben megtaláltam azt az utat, amit kerestem.

Felnyitottam a laptopot, és belevágtam a történetem folytatásába.

Az életem során bediliztem volna már néhányszor, ha nem lett volna ez a bizonyos szelep, amely valahol az ujjaim végénél nyílt meg. Minden alkalommal, amikor leültem az íróasztalomhoz, alig vártam, hogy a lelkem a kezemen keresztül összekapcsoljon a laptopom billentyűzetével. A betűk, szavak, akár csak a vér alkotóelemei a testemben, száguldozva bolyongtak, hogy aztán oxigénhez juttassanak, így könnyítve lelkem kínjaim. Az ujjaim végigsiklottak a csábító billentyűkön. Éltető erő. Nagyot szippantottam a képzeletem szülte világ üde, friss levegőjéből. Itthon vagyok. Éreztem, ahogy az elmémben megnyílnak az addig lánccal elzárt kapuk. Úgy buggyantak elő belőlem az érzelmek, akár a frissítő forrásvíz a kopár, élettelen sziklából. Nyugalomra szomjazó lelkem békére lelt minden apró, leütött karakterben.

És akkor bumm! Meghallottam, ahogy a bejárati ajtóban fordul a kulcs. Összeugrott a gyomrom. Megjött! Sebtében lecsaptam a laptop tetejét, gyors, kapkodó mozdulatokkal süllyesztettem el a fiók mélyére a gépet. Felpattantam a székről, a ruhaszárítóhoz szaladtam, és elkezdtem gondosan összehajtogatni a ruhákat. Nyomát sem láthatja, hogy már megint a regényemmel foglalkoztam. Nem akarok újabb vitát. Ma nem. Fáradt vagyok.