A zen
buddhizmus
filozófiája

Byung-Chul Han

– részlet –

Fordította
Csordás Gábor

A fordítást az eredetivel egybevetette és lektorálta:
Karsai Gábor

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Byung-Chul Han: Philosophie des Zen-Buddhismus
© 2002 Philipp Reclam jun. Verlag GmbH, Ditzingen
Hungarian translation © Csordás Gábor, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 349 6

Tartalom

Előszó

Vallás Isten nélkül

Üresség

Senki

Sehol sem lakni

Halál

Barátságosság

Előszó

A zen buddhizmus a mahájána buddhizmus meditatív irányultságú, kínai eredetű formája.‍¹ A zen buddhizmus sajátosságát a legendák övezte alapítójának, Bódhidharmának tulajdonított versszak fejezi ki leginkább:‍²

Különös hagyomány, túl az írásokon,
nem függ szavaktól és írásjelektől:
Közvetlenül mutatni rá az emberi tudatra, –‍³
meglátni természetünket és buddhává válni.”‍⁴

A nyelvet illető szkepszis és a zen buddhizmusra oly jellemző bizalmatlanság a fogalmi gondolkodással szemben a szavak talányosságát és a velük való takarékoskodást vonja maga után. A mondott a nem-mondotton fénylik át. Szokatlan közlési formák is szerepet kapnak. A „Mi…?” kérdésre a zen mesterek gyakran botütésekkel válaszolnak.‍⁵ Ahol a szavak nem elegendők, hangos kiáltásokat is alkalmaznak.

A zen buddhizmus elmélet- és diskurzusellenes alapállása dacára „filozófiájának” nem feltétlenül kell egy haikukból álló eposz paradoxonába gabalyodnia, hiszen egy szűkebb értelemben nem filozófiai tárgyra is lehetséges filozófiailag reflektálni. A hallgatást be lehet keríteni beszéddel, anélkül hogy maga beszéddé alacsonyodna le. A zen buddhizmus filozófiája a zen buddhizmusról és a zen buddhizmussal való filozofálásból táplálkozik. A zen buddhizmusban meglévő filozófiai erőt kell fogalmilag kifejtenie. Ez a vállalkozás azonban mégsem teljesen problémamentes. Azok a lét- és tudattapasztalások, amelyekkel a zen buddhista gyakorlat dolgozik, nem foglalhatók maradéktalanul fogalmi nyelvbe. A zen buddhizmus filozófiája ugyanakkor bizonyos jelentés- és beszédstratégiák alkalmazásával próbál meg túllendülni a nyelv e hiányosságán.

Az itt következő vizsgálódás „komparatív” jellegű. Platón, Leibniz, Fichte, Hegel, Schopenhauer, Nietzsche, Heidegger és mások filozófiáját fogjuk a zen buddhizmus belátásaival összevetni. A „komparatisztikát” itt jelentésfeltáró módszerként fogjuk alkalmazni.

Az egyes szövegszakaszokat gyakran haikukkal‍⁶ tűzdeljük meg. Arra azonban nem fogunk vállalkozni, hogy elvont tényállásokat haikukkal tegyünk szemléletessé, vagy egy haikut egyenesen filozófiailag értelmezzünk. Ezek inkább szomszédokként viszonyulnak egymáshoz. Az idézett haikuk fogják az olvasóban a mindenkori szövegszakaszt jellemző hangoltságot megteremteni. Tehát olyan szép kereteknek kell tekintenünk őket, amelyek halkan beleszólnak a képbe.

Vallás Isten nélkül

Hegel egyik vallásfilozófiai előadásában megjegyzi, hogy a vallás tárgya „Isten és semmi más, mint Isten”.‍⁷ Ez alól a buddhizmus sem kivétel. Hegel ezért a buddhizmus központi fogalmát, a „semmit” egyszerűen Istennel azonosítja: „a semmi, a nemlét a végső, a legmagasabb rendű. Csak a semminek van tényleges önállósága, szemben minden más valósággal, minden különössel. A semmiből jött létre minden, mondják, és minden a semmiben oldódik fel. A semmi az Egy, a kezdete és a vége mindennek. […] Már első pillantásra szembeötlik itt, hogy az ember Istent mint Semmit képzeli el; a legnagyobb mértékben furcsállható dolog ez. Ám közelebbről a fenti meghatározás nem mond mást, mint a következőket: Istennek egyszerűen nincs meghatározása, őt semmiféle meghatározás nem illeti meg, ő maga a meghatározatlan, ő a végtelen. Mert ha azt mondjuk: »Isten a végtelen«, akkor ezzel azt is mondjuk, hogy Isten minden különös vonás tagadása.”‍⁸ Hegel tehát egyfajta „negatív teológiaként” értelmezi a buddhizmust. A „semmi” Isten negativitását fejezi ki, azt, hogy minden pozitív meghatározás alól kivonja magát. A buddhista semmi e problematikus meghatározása után Hegel idegenkedésének ad hangot: „Jóllehet Istent mint semmit, mint általában vett lényeget” fogják fel, „mégis egy bizonyos embernek tekintendő”. Aki alatt Buddhát érti. Az, „hogy egy embert minden szükségletével egyetemben Istennek tekintsenek az emberek, olyan Istennek, aki a világot mindörökre megteremti, létrehozza, fenntartja”, számunkra „visszataszítónak, felháborítónak, hihetetlennek tűnik”. Az „abszolútat”, Hegel ellentmondást lát ebben, „az ember közvetlen végességében” személyesítik meg: „Egy embert tisztelnek, aki, mint olyan, az egyedi alakot öltött és abban magát a tiszteletnek átengedő Isten.”‍⁹ Buddha „ez az egyénekben egzisztáló szubsztancia”, amely „hatalmat, uralmat jelent, a világ, a természet és minden dolgok teremtését és fenntartását”.‍¹⁰

Buddhizmus-értelmezésében Hegel problematikus módon olyan onto-teo-lógiai fogalmakat használ, mint szubsztancia, lényeg, Isten, hatalom, uralom és teremtés, amelyek mind összeférhetetlenek a buddhizmussal. A buddhista semmi minden, csak nem ’szubsztancia’. Se nem „magában való”, se nem „önmagában nyugvó és fennálló”. Inkább úgyszólván önmagában üres. Nem menekül a meghatározástól, hogy a maga végtelen bensőjébe húzódjon vissza. A buddhista semmi nem határozható meg olyan „szubsztanciális hatalomként”, amely „a világot kormányozza, amely lehetővé teszi, hogy minden dolog észszerű összefüggés szerint jöjjön létre”.‍¹¹ A semmi inkább azt jelenti, hogy semmit sem ural. Nem úrként nyilvánul meg. Semmilyen „uralom”, semmilyen „hatalom” nem származik belőle. Buddha semmit sem jelenít meg. Nem testesíti meg a végtelen szubsztanciát egyedi elkülönültségben. Hegel a buddhista semmit megengedhetetlen módon egy megjelenítési és oksági viszonyba keveri bele. „Szubsztanciára” és „szubjektumra” irányuló gondolkodása nem képes a buddhista semmit megragadni.

Furcsa volna Hegel számára a Pi-jen lu (Kék szikla feljegyzések) következő kóanja: „Egy szerzetes megkérdezte Tung-san hosangot: Mi Buddha? Három font kender, felelte Tung-san.”‍¹² Éppen így idegenkedne Dógen mondásától: „Amikor Buddháról beszéltek, azt gondoljátok, hogy Buddhának különféle fizikai jellemzőkkel kell rendelkeznie, és sugárzó dicsfény veszi körül. Ha azt mondom, hogy Buddha törött cserép és kavics, el vagytok képedve.”‍¹³ E zen mondások alapján Hegel feltehetően arra a véleményre jutna, hogy a zen buddhizmusban Isten nem egy egyén alakjában jelenik meg, hanem inkább megszámlálhatatlan dolog között „botorkál” öntudatlanul. A zen buddhizmus szerinte így visszaesés a szokásos buddhizmushoz képest, amely annyiban „lép túl” a „képzelet” vallásán, hogy Isten „nyughatatlan botorkálása” itt „elnyugszik”, hogy Isten „a sivár rendezetlenségből” „önmagához és a lényegi egységhez” „tér vissza”. A buddhizmus Hegel szerint „a magában való vallása”. Isten itt bensőjébe szedődik össze. A „vonatkozás a másikra” itt „el van vágva”. A „képzelet” vallásából ezzel szemben hiányzik ez az összeszedődés. Az „Egy” ott nincs magánál. Inkább „botorkál”. A buddhizmusban azonban Isten nem szóródik szét megszámlálhatatlan dologban: „Az előző fokhoz képest tehát túllép a megszemélyesülések megszámlálhatatlan tömegére való fantasztikus szétesésen egy meghatározott módon zárt és jelenvaló felé.”‍¹⁴ Az önmagában összeszedődő Isten „egy individuumban összpontosultan” jelenik meg, nevezetesen egy Buddhának nevezett emberi egyén alakjában.‍¹⁵… … …

Jegyzetek

1
A mahá jelentése „nagy”, a jána „kocsi”. A mahájána szó szerinti fordítása tehát „nagy kocsi”. A buddhizmus mint az üdvözülés útja olyan „kocsiként” szolgál, amelynek az élőlényt a szenvedésteli létből kifelé kell vinnie. Buddha tanítása tehát nem „igazság”, hanem „kocsi”, azaz „eszköz”, amely a cél elérésével fölöslegessé válik. A buddhista diskurzus így mentes az igazság kényszerétől, amely a keresztény diskurzust meghatározza. A hínajána buddhizmussal („kis kocsi”) ellentétben, amelynek célja önmagunk tökéletesítése, a mahájána buddhizmus valamennyi élőlény megszabadulását célozza. Ezért a bódhiszattva, jóllehet elérte a tökéletes megvilágosodást, tovább marad a szenvedő élőlények között, hogy megszabaduláshoz segítse őket.

2
A 28. indiai pátriárkaként érkezett Kínába, hogy ott megalapítsa a kínai zen hagyományvonalát.

3
Byung-Chul Han következetesen a Herz szót használja a buddhista nyelvekben „szív” és „tudat” jelentést egyaránt hordozó eredeti kifejezésekre. A magyar nyelvi közegben inkább a „tudat” terminus honosodott meg, de a „szív” is használatos. A szövegben mindkét fordításvariáció előfordul – a lekt.

4
Lásd Heinrich Dumoulin: Geschichte des Zen-Buddhismus. 1. Bern, Francke, 1985. 83.

5
Lásd Bi-yän-lu [Pi-jen lu, Kék szikla feljegyzések]. In Meister Yüan-wu’s Niederschrift von der Smaragdenen Felswand. 1–3. München, Hanser, 1960. 1. 517. „Elmondjuk: Ding elölülő megkérdezte Lin-csit: »Végső soron mi Buddha tanításának teljes értelme?« Lin-csi lelépett zen-ülőhelyéről, megragadta a gallérját, tenyérrel megütötte és ellökte magától. Ding csak állt, mintha várna valamire. A mellette ülő szerzetes azt mondta: Ding elölülő, miért nem hajol meg és mond köszönetet? Ding meghajolt és köszönetet mondott. És ekkor egyszerre megértett mindent.”

6
A haikukat a következő magyar fordításokban idézzük: Macuo Basó: 333 haiku. Budapest, Európa, 2009. Ford. Gy. Horváth László és Tandori Dezső. Műhely, 2006/5. Ford. Greguss Sándor. Josza Buszon: Japán haiku versnaptár. Matsou Basho, Yosa Buson, Kobayashi Issa versei. Budapest, Magyar Helikon, 1981. Ford. Tandori Dezső. Maszaoka Siki: Fényes telihold. Négy évszak Nipponban. Haikuk és tankák. Budapest, Kozmosz, 1988. Ford. Rácz István. Ahol létező magyar fordítást idézünk, ott a fordítót monogramjával jelezzük – a ford.

7
G. W. F. Hegel: Vallásfilozófiai előadások. Budapest, Atlantisz, 2000. 16. Ford. Zoltai Dénes.

8
Uo. 142–143.

9
Uo. 145., és G. W. F. Hegel: Vorlesungen über die Philosophie der Religion. Teil I. In uő: Werke in 20 Bänden. 16. Szerk. Eva Moldenhauer és Karl Markus Michel. Frankfurt a. M., Suhrkamp, 1986. 375.

10 Vallásfilozófiai előadások, 140.

11 Uo. 146.

12 Kapujanincs átjáró. Kínai csan-buddhista példázatok. Budapest, Helikon, 1994. 91. Ford. Miklós Pál.

13 Sóbógenzó-zuimonki. Eihei Dógen zen-mester tanításai. 4. 7. Budapest, Filosz, 2020. 173. Ford. Boros László.

14 Vorlesungen über die Philosophie der Religion. I, 374. és 375.

15 Vallásfilozófiai előadások, 152.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 349 6

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette: Leiszter Attila
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Open Sans – Apache License 2.0