A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és a Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is.  A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Bruno Vieira Amaral: As Primeiras Coisas

Quetzal Editores, Lisboa, 2013

Copyright © Bruno Vieira Amaral, 2013

First published in Portugal by Quetzal Editores, 2013

The author is represented by Bookoffice

(http://bookoffice.booktailors.com/)

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Urbán Bálint

Hungarian translation © Urbán Bálint, 2025

Utószó © Kovács Dominik, Kovács Viktor, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

Sorozatszerkesztő Karádi Éva

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verzió az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-650-5

Tartalom

Prólogo / Bevezetés

Advertência ao leitor / Figyelmeztetés az olvasóhoz

Aborto / Abortusz

Adalberto

América / Amerika

António Comunista / António, a kommunista

Barbosa

Beatriz

Bêbado / Piás

Beto

Carnaval / Karnevál

Cartões / Sorsjegyek

Casal Feliz / Boldog házaspár

Celeste

Copacabana

Cordeiro

Cremilde

Delgado

Dentista / Fogorvos

Diógenes

Domingos / Vasárnapok

O doutor Santos / Doktor Santos

Enguiços / Átok

Ernesto

Eva

Faca / Kés

Fernando T.

Fialho

Fion

Flaviana

Frederico

Funerária / Temetkezési vállalat

Garcia

Gastronomia / Gasztronómia

Grande Pintura de 1990 / Az 1990-es évi nagy festés

Guarda / Smasszer

Guarda-redes / Kapus

Heavy Metal

O Homem / A Férfi

Idalécio Cruz

Igreja / Templom

Ilda

Ilusionista / Bűvész

Indira

Inferno / Pokol

Jaime Lopes

Januário Godinho

Joãozinho Treme-treme / Remegsz-remegsz Joãozinho

Jorge Libânio

Justino

Ladrões / Tolvajok

Lito, a história completa / Lito, a teljes történet

Lubélia

Lúcia

Luzinira

Machado

Madalena (modista) / Madalena (varrónő)

Manuel Morais, um fantasma / Manuel Morais szelleme

Os melhores lugares para voar sobre o Bairro Amélia / A legjobb helyek az Amélia telep feletti repülésre

Meteorologia / Meteorológia

Moreno

Mortos / Holtak

Dona Nazaré

Nomes / Nevek

Núcleo Teatral de Bairro Amélia / Az Amélia telep színtársulata

Olímpio

Padre Joaquim / Joaquim atya

Paula (a maior puta do Bairro Amélia) / Paula (az Amélia lakótelep legnagyobb kurvája)

O pedinte / A kéregető

Prédios / Épületek

Primeiro-ministro (o dia em que visitou o bairro) / A miniszterelnök (látogatása az Amélia telepen)

Pulseira / Karkötő

Quiabo / Okra

Roberto

Rosa

Rute

Severino Cunha

Sons – um inventário / Hangok – leltár

Tatuagem / Tetoválás

Teixeira

Hortênsia

Torres

A Virginal Vera / A szűzies Vera

Viagem de autocarro / Buszozás

Virgílio

Vítor Hipólito

Viúvos / Özvegyek

Zeca

Algumas notas / Kósza jegyzetek

Epilógus

Kovács Dominik – Kovács Viktor: Az álmok és a szorongások leltára

„Engem most csak az érdekel, hogy a lehető legrészletesebben fel tudjam idézni, mit csináltam holnap, és hogy örökre el tudjam felejteni, mit fogok csinálni tegnap.”

Juan Marsé:

A sanghaji varázslat

„A megmaradt falak és épületszerkezetek Hirosima egész területén megőrizték az emberek vagy a tárgyak árnyékát. Mindig a villanás irányába merevedett mozdulatokban. Ezek a képek hasonlóak azokhoz a lenyomatokhoz, amiket a csuklón felejtett óra hagy maga után a bőrön egy strandon eltöltött napfényes nap után.”

Charles Pellegrino:

Az utolsó vonat Hirosimából

Gyermekeimnek, Gabrielnek és Mariana-nak

Feleségemnek, Susana-nak

Prólogo / Bevezetés

Amikor a kilencvenes évek végén hátat fordítottam az Amélia lakótelepnek, a maga nyomorúságos emberi zsibvásárával és tragédiáinak végtelenített betétdalával, sosem gondoltam volna, hogy úgy alakítja majd az élet, hogy egyszer visszatérek oda, ahonnan elindultam. Azon az utolsó napon, ahogy néztem ki a kocsi ablakán, éreztem, hogy elöntik a szívem a büszkeség hullámai, a győzelem mámora. Gyönyörű, pásztázó kameramozgással felvett nyitójelenet lett volna. Ha jól emlékszem, a rádióban a Suite bergamasque egyik tétele szólt, bár erre nem mernék megesküdni. Megcsal az emlékezetem. Azoknak a sorsa, akik ott maradtak az Amélia lakótelepen, akkoriban teljesen érdektelen volt számomra. Abban a meggyőződésben nőttem fel, hogy csak a kudarcra ítéltek, a bűnözők és a boldogtalanok nem menekülnek el a telepről, azok, akik az évek során eggyé váltak a környezettel, a kitört üvegű utcai lámpákkal, az Arregaça sportpálya rozsdás focikapujával, a mocskos falakkal és a parkok foghíjas padjaival. Az életnek ezt a tanulságát különösebb igyekezet nélkül nevelte belém a család, egyfajta háttérzajként került továbbadásra, mely végül beleépül a gondolkodásunkba, és amit csak akkor hallunk igazán, amikor minden elcsendesedik körülöttünk. A győzelem tudatával indultam el a világba, és lehajtott fővel tértem vissza, saját kudarcom terhét cipelve. Nem akarom részletezni fiaskóim történetét. Csak annyit mondok, hogy a bukás nem volt olyan látványos, hogy hinni tudjak a sorsban, de olyan jelentéktelen sem, hogy ne szégyelljem magam miatta. Közönséges és meghatározó kudarc volt. Még a depresszió is elkerült, úgyhogy nem ülhettem ki a reménytelenség teraszára, hogy onnan szemléljem ingoványos élvezettel egy széthullott élet darabjait. Bár volt egy dagályos pillanat, melyet ma, ekkora távolságból, ezen nem túl féktelen időszak jellegzetes lezárásának látok. Azon a napon, amikor nyolcévnyi közös élet után elköltöztem az otthonunkból, a szemeteskukában ráakadtam Pablo Neruda A kapitány versei című kötetére, amit túláradó szerelmem kiszámítható zálogaként adtam ajándékba Sara-nak még jóval korábban. Nem tudom, hogy beleolvasott-e egyáltalán (bár valószínű, hogy az olyan romantikus kirohanásaim során, melyeknek keretében olykor arra ragadtattam magam, hogy elszavaljak egy fondorlatos Camilo Pessanha-szonettet a Tejo-val a háttérben, a meztelen combjához simulva és a gazellasuta ikerpárra emlékeztető melleit simogatva, felolvastam neki egy verset a kötetből), de a szemétbe dobott könyv látványa egy Chico Buarque-dal közepébe repített. Ez a kis epizód megspórolt nekem több hónapnyi terápiát és nyugtatót. Akárki akármit mond, a művészetben megtalált vigasztalás képes kiváltani a vallásos tapasztalatot.

Anyám kifogástalan felelősségtudattal és azoknak az embereknek a rosszul palástolt kényelmetlenségével fogadott, akik olyan ajándékot kaptak, amit nem értékelnek vagy amire nincs szükségük. Beletörődött a helyzetbe. Akkoriban haragudtam rá ezért. Most viszont szeretném megragadni az alkalmat, hogy helyrehozzam ezt a korábbi baklövésemet. Meg vagyunk győződve arról, hogy a katolikus anyák szívét mardossa a fájdalom, ha a fiúgyermek elhagyja a szülői házat, mindig arra áhítoznak, hogy egy napon majd visszatér, és a mediterrán anyák apró kis trükkjeinek egész arzenálját képesek bevetni ennek érdekében, kezdve a menyük folyamatos kritizálásával. A portugál anyák azonban képesek olyan protestáns kegyetlenségekre is, mint a közöny, mely, mivel váratlan és idegen a természetüktől, nagyobb kihívás elé állít mindenkit. Ma már tudom, hogy ugyanúgy szenvedett a szerencsétlenségem miatt, mint én, csak nem akarta túlzásba vitt kedvességgel és törődéssel súlyosbítani a kudarcérzetem.

Így tértem hát vissza az Amélia lakótelepre: munkanélküli voltam, kiszolgáltatott, magányos és egy kicsit elárvult. Újra ott találtam magam a hosszú szünidők boldog terében, de csak a környezet{1} volt ugyanaz, a régi boldogság tulajdonképpeni forrása elérhetetlennek bizonyult.{2} A barátaim már nem voltak ott, akiket szerettem, meghaltak, az életkorom miatt pedig nem térhettem vissza a számomra legkedvesebb helyekre – mint például az általános iskolába, a parkba, a focipályára, a lakásunk teraszára, amit délután háromkor ostromolnak a napsugarak –, anélkül hogy azt éreztem volna, hogy a testem egyszerűen túl nagy ezekhez az emlékezetemben őrzött terekhez, vagy hogy túl fiatal vagyok még a nosztalgia kényelméhez, és túl öreg ahhoz, hogy büntetlenül újra tudjam élni gyerekkorom legboldogabb pillanatait. Szó, ami szó, az évek során többször visszatértem a telepre, meglátogattam anyámat, ott voltam Fernando temetésén, elmentem szavazni a régi osztálytermembe, ahol anno megírtam egy szertelen fogalmazást a szerelem definiálhatatlanságáról, de ezen rövid látogatások során sokkal inkább önmagammal és azzal az emberrel foglalkoztam, akivé váltam, nem pedig a gyerekkorom ismerős környezetével, mindezt ráadásul a saját sorsom felett érzett naiv elégedettséggel.

Kudarcba burkolt visszatérésem így egyfajta önmegadás volt, egy kényszerű fegyverszünet. Mindig is lenyűgözött a japánok második világháborús vereségének története, és elsősorban Hirosima, valamint Nagaszaki elpusztítása. Elragadtatásom talán azzal hozható összefüggésbe, hogyan szereztem tudomást a dologról. Az egyik szomszédunk, dona Ilda lázas buzgalommal osztogatta mindenkinek a Jehova tanúi vallásos propagandakiadványait. A füzetek olyan, a középkort idéző címeket viseltek, mint az Őrszem és az Ébredjetek! Ez utóbbi általánosabb témákkal foglalkozott, melyekbe csak a végén szőtték bele a szokásos vallásos szólamokat. Egy ilyen újságban olvastam először a Titanic hajótöréséről, az AIDS-ről és a hirosimai bombáról.

A katasztrófák szakértőjévé váltam. Hétévesen, saját tudtomon kívül a millenarizmus hívője lettem, megigézett a világvége gondolata. Újra és újra elolvastam az újságokat. Minden egyes alkalommal nagy hatást gyakoroltak rám. Főleg a katasztrófafilm-szerű történetek cselekményének kibomlása nyűgözött le: a gyönyörű nap, az iskolába tartó gyerekek, a southamptoni kikötőből való indulás 1912. április 10-én, a nyugodt tenger, a féktelen szexualitás felszabadult hangulata, majd az első felhők a horizonton, a tragédia előjelei, az ütközés a jégheggyel, a halálos atomvillanás, az úgynevezett „buzipestis” első áldozatai. A pillanat, amikor rádöbbenünk, hogy egy felfoghatatlan erejű tragédiával állunk szemben. Ezt követi a nyomozás, az okok, a Ground Zero, az első megbetegedés. Elidőztem az előzményeknél. Azt akartam, hogy a feszültség megmaradjon azon a ponton, ahonnan még minden visszafordítható: a Titanic utasainak kis történetei – a hölgy, aki nem akarta elhagyni a kabinját, a süllyedő hajón játszó zenekar –, a San Franciscó-i homoszexuálisok élete és a hirosimaiak mindennapjai a robbanás előestéjén, az apa, aki örökre megbánta, hogy nem adott rizst a fiának az utolsó vacsorán. A történet már nem érdekelt tovább attól a bekezdéstől kezdve, melyben a tragédia feltűnt a horizonton, vagy éppen beteljesedett. A végén úgyis csak a végkövetkeztetések és az erkölcsi tanulságok jöttek, a banális befejezések, és ezek egyszerűen untattak. A vég gondolatát középpontba állító vallások azokból az emberekből verbuválják össze hadseregeiket, akiket könnyen megragadnak a katasztrófa képei, és érzékenyek ezekre a kataklizma-forgatókönyvekre.

Kifejlődött bennem egyfajta apokaliptikus érzékenység. Ezért érdekelt rögeszmésen a japánok veresége a hirosimai és nagaszaki pusztítást követően. Bizonyos személyes kudarcok mélységét a japán nép vereségérzetéhez hasonlítom, ahhoz az érzéshez, ami elfoghatta őket, amikor meglátták, amint az isteni császár belép a halandók rendjébe és a kapituláció fehér zászlóját lengeti. A párhuzam nem egészen pontos, hiszen ha jobban megfigyeljük, az emberek fürkésző ragadozótekintetükkel és rosszindulattal átitatott kíváncsiságukkal szigorúbbak bármilyen nemzetközi bíróságnál vagy nemzeti öntudatnál. Mit számít egy ország szégyene a személyes szégyennel, a megalázottság csendes fájdalmával összemérve? A nagybetűs Történelemben a szenvedést felértékeli a közösség, és az feloldódik a tömegben. Az egyes ember szintjén viszont hidegen kell megemészteni a gyötrelmeket, magányosan, anélkül, hogy bárki is segíteni tudna.

Egy reggel, nem sokkal a telepre való visszatérésem után, elmentem kenyérért. Az volt a terv, hogy iszom egy kávét, azután pedig veszek tiplit és csavarokat a polcok felszereléséhez, amiken el szerettem volna helyezni a szobámban a több tucat könyvet és DVD-t, a válás után megmaradt értéktárgyaimat. Ez volt az első szembesülésem azzal az univerzummal, amit már nem nagyon ismertem.

Az utcán sétáló kissrácok még meg sem születtek, amikor én már elköltöztem a telepről, néhány bolt bezárt, más boltok tulajdonosváltáson estek át, az utcákat leaszfaltozták, felhúztak egy modern és jól működő piacot, és minden teraszt alumíniumtető fedett. Felismertem embereket, akiket korábban látásból ismertem. Öregebbek voltak és fáradtabbak, a látványuk viszont megnyugvással töltött el, mintha az arcuk jelentené a folytonosságot, a kapcsolatot azzal, ami egykor én voltam, de közben ítélkezni sem tudnak felettem, hiszen vagy nem ismernek, vagy egyszerűen csak nem emlékeznek már rám. Szobrok voltak, utcanevek, fák, örök emlékek egy eltűnt időből. Hálás voltam, hogy még léteznek. Nem tudtam beszélgetni velük, mert úgy éreztem magam, mintha el lennék varázsolva – holdkórosként jártam be a telep utcáit, mint egy, az időn és önmagán kívül létező valaki, aki olyan ruhákat hord, amik nem jók már rá, és olyan személyiséget visel, ami nem illik hozzá.

Bementem egy kávézóba, amit a távollétem alatt újítottak fel. A régi tulajdonos egy furcsa, szende házaspár volt, a felháborodást súroló meglepettséggel vették tudomásul, ha egy vendég mást is kért a szokásos kávén és pohár vízen kívül. Névtelennek, szinte láthatatlannak éreztem magam. A kávézó tiszta volt, mint egy kórház, a megfelelő helyeken ki voltak rakva az alkohol fogyasztásának és árulásának feltételeit rögzítő szabályzatok, a normák által előírt papírok a hőmérséklettel és a kötelező takarítás időpontjaival. A falakat meleg színekkel festették le, álmahagóni asztalok és székek, külön kis asztalka a kenyérnek, bizalomkeltő, barátságos világítás, szóval semmi a régi, helyi kávézók ódon bájából. Ez most már egy „tér” volt, ráadásul, hogy még rosszabb legyen a helyzet, egy „modern” tér. Borzalom. Nem ismertem a felszolgálólányt, de olyan érzésem volt, mintha korábban már találkoztunk volna, vagy ahogy a színes magazinokat olvasók szokták mondani, mintha egy másik életből ismernénk egymást. Nem akarok természetfeletti húrokat pengetni. Egyszerűen csak ismerős arca volt. Emlékeztetett valakire. Csak azt nem tudtam, hogy egy színházi vagy televíziós színészre, valakire, akit ténylegesen ismerek az életben, vagy csak egy álomképre. Ez a bizonytalanság egyszerre villanyozott fel és töltött el szorongással, hiszen egy közös és borzalmas múlt gondolatától jobban kirázott a hideg, mint bármi mástól. Kedvességétől, göndörödő tincseitől és a természetes mosolyától átfutott a remegés az érzékeimen, amit ideiglenes, vagy mondhatni szezonális sebezhetőségemnek tudtam be. Úgy éreztem magam, mint egy tinédzserfiú, akit lenyűgöz a más környékről érkező lány szépsége, elsősorban idegensége és újdonsága okán. Belekortyoltam a kávéba, igyekeztem minél tovább nyújtani az élvezetet, és kezembe vettem az újságot.

Köztudott, hogy az újságok beszerzését illetően Portugáliában egy nem létező törvény kötelezi a kávézókat arra, hogy vendégeik rendelkezésére bocsássák a Correio da Manhã-t, valamint egy tetszőleges sportújságot. Elolvastam pár érdektelen hírt. Csak az utolsó oldalon elhelyezett rövid híradás keltette fel az érdeklődésemet, ez egy traktorbaleset újabb áldozatáról tudósított. Ezúttal Penacova-ban, a coimbra-i járásban történt a baleset. Évekkel ezelőtt merő véletlenségből jártam arrafelé, vagy legalábbis úgy emlékeztem, hogy már jártam a környéken.{3} Egy hatvanéves férfi ragadt be a jármű kerekei alá, és bár a mentőszolgálat gyorsan kiért a helyszínre, a coimbra-i kórházba már csak a holttest érkezett meg. A traktorbalesetek jelenségére nemrégiben kezdtem felfigyelni. Számításaim szerint az utóbbi két hónapban ez már a nyolcadik vagy a kilencedik szerencsétlenség volt, amiről hírt adtak az újságok. Nem egy utakon kibontakozó polgárháború, csak egy kisebb fegyveres felkelés a földeken. A gyászos számok nem zaklattak fel különösképpen. Négy rosszul megsült vizes zsemlével a zacskómban léptem ki a kávézóból.

Az utcákat járva olyan régóta létező, döbbenetes dolgokat fedeztem fel, melyek a normalitás törékeny látszatába burkolóztak: egy megözvegyült férfit, aki a nyugdíjba vonulása után a délutánokat az autójában ülve töltötte, bal lábát kilógatta a nyitott ajtón, jobb lábát pedig bent nyugtatta a kocsiban; egy papírfigurára hasonlító sovány fószert, akiről ezt a benyomást csak megerősítette, hogy mindig biciklivel közlekedett, és hogy a biciklijén szállította a szemétből összeguberált kartonlapokat; egy nőt, aki meghatározott időközönként, egy óramű pontosságával odament az ablakhoz, és körbejártatta a tekintetét, mintha várna valakire. Három szituációs példa – azt hiszem ez a legjobb megfogalmazás – arra, ami már régóta így volt, és mégis mindig mintha először történt volna meg a telepen. Ha bizonyos távolságból szemléljük a dolgokat, kiragadva őket a kontextusukból, és hagyjuk, hogy átitassa őket az idegenség, minden, de tényleg minden szert tesz egyfajta hátborzongató, repetitív, összehasonlíthatatlan és felismerhető aurára, mely elkeveredik az álmok lényegével, a zavarodott elme szövetével. Magam sem tudom, hogy miért, de mindig azt gondolom, hogy a válasz talán abban a régi újságban keresendő, amit felfaltak a molyok: a hirosimai túlélőkben, az őket elvakító totális robbanásban, az irreális világban, amire ezután ítéltettek, a másodpercben, amikor egy borzalmas és tünékeny fény felvillant és sötétséggel világította be az életüket.{4} Talán nekünk is ennek a fénynek az új perspektívájából kellene néznünk a dolgokat, ujjunkkal simítva végig a láthatatlan fénynyalábokon, zenei és szimfonikus kapcsolódásokat kellene létrehoznunk például az autóban ülő férfi bal lába és az ablakhoz siető nő szívverése között. Az események ezen, nyilvánvalóan esetleges sorában nem egy metafizikai rend nyilvánulna meg, hanem minden kétséget kizáróan egyfajta harmónia, egy ritmus, egy dal, egy titok, valami, ami se nem hallható, se nem látható, és mindennek ellenére mégis létezik. A tüskés bokrokkal benőtt virágágyások a rendezetlenség és a természetes burjánzás benyomását keltették, mintha az önkormányzati közmunkások feladata nem lenne más, mint biztosítani, hogy a természet hivatalos beavatkozás nélkül kövesse legsajátabb rendjét. Lehetetlen volt beilleszteni ezeket a virágágyásokat bármilyen ismeretlen metafizikai rendszerbe.

Bementem a Macondo háztartási boltba.{5} Senhor Neves szolgált ki. Bár gyerekkorom óta ismert, semmi jelét nem mutatta annak, hogy tudná, ki vagyok. Teljesen megőszült. Kicsit remegett a keze. Látszott rajta, hogy csak nagy nehézségek árán ismeri fel a klienseit. Szenilisnek tűnt. Bíztam benne, hogy nem fog felismerni. Felolvastam egy papírról a barkácsoló breviáriumomat: csavarokat és hat milliméteres tipliket kértem. Míg senhor Neves a bolt hátsó részében matatott, bőven jutott időm körbejártatni a tekintetem a kacatok, apró szerszámok, elektromos tartozékok univerzumán, mely elkerülhetetlenül felidézte bennem a hatévestől kilencéves koromig terjedő időszakát az életemnek: nagyapám szerszámosládáját, amit az öreg a vízóra szekrényében tárolt, a konyhabútor egyik csavarokkal, csavaranyákkal, lapos fejű szögekkel, csatlakozóaljzatokkal, vasalózsinórokkal, borítékokba gyűjtött gumikkal és egy régi, tücsköknek szánt fémdobozzal teli fiókját. Elöntött a szomorúság, ahogy felelevenedett bennem a konyhai gyümölcskosár képe a viaszos csillogású, műanyag almákkal, a fürdőszoba sarkába állított esernyők szaga, a szekrény a három tükörrel, melyben ott vibráltak halványan testem körvonalai. Idegennek, üresnek, zavartnak éreztem magam. Senhor Neves sántikálva tért vissza a pulthoz. Becsomagolta a csavarokat egy telefonkönyvből kitépett papírlapba, egy jegyzetblokkon kiszámolta a végösszeget, és ahogy a kezembe nyomta az aprót, nekem szegezte a kérdést:

– Szóval akkor most itt vagy? – Mivel nem válaszoltam rögtön, hozzátette: – Te vagy Celeste fia, ugye?

Zavarodottan, eltúlzott buzgósággal válaszoltam, hogy biztosítsam afelől, természetesen én is megismertem, amivel az igazat megvallva csak azt tettem nyilvánvalóvá, hogy korábban megpróbáltam eltitkolni előtte, ki vagyok:

– Igen, Neves úr, én vagyok.

Olyan gyorsan hadartam el a választ, mint egy rajtakapott, tapasztalatlan bűnöző. Mindennek tetejébe még egy terjengős vallomásba is belekezdtem. Anélkül, hogy kérdezte volna, elkezdtem magyarázni, miért is tértem vissza a telepre, megemlítettem az elbocsátásokat, a válást, a normális életre való képtelenségemet. Érthetetlen szemérmességből nem beszéltem Ana Mendesről, a szemét libáról, aki azzal tűnt ki kudarctörténetem korai fázisában, hogy nem újította meg a szerződésem. Az igazi neve nem az volt, hogy Ana Mendes, a szemét liba. Vaktában választottam ezt a nevet, és csak jóval később döbbentem rá, hogy a gimnáziumban így hívták az egyik osztálytársamat. Az emlékeim szerint egész jóban voltunk a lánnyal, ami azt jelenti, hogy sosem jutottunk tovább az udvariaskodó, felületes beszélgetéseken. Nyugtalanít, hogy mégis ezt a nevet választottam. Biztos titokban gyűlöltem és meg akartam bántani szegény, ártatlan lányt, amit így utólag kifejezetten szégyellek. Viszont szeretnék visszatérni Ana Mendesre, a szemét libára, a rosszindulatú picsára, aki nemcsak munkamániás volt, de a boldogságpirulákra és az ízesített ásványvizekre is rá volt csavarodva. A vezetőség a munkahelyi hatékonyság élő szimbólumaként éltette, és az egyetlen, követendő modellként állította az alkalmazottak elé. Ő volt a magánélet feláldozásának élő szobra, az Excel-táblázatokon, eladási mutatókon, árukészleteken és számlákon túli élet tagadása, a terméketlenség emlékműve. Az élet bizonyos pillanataiban rá vagyunk kényszerítve arra, hogy együttműködjünk eltérő természetű emberekkel. Ilyenkor az első együtt töltött öt perc után kiderül, hogy a lappangó ellenségeskedés gátjai előbb vagy utóbb átszakadnak, és minél nagyobb nyomás alá helyezzük ezeket a gátakat, annál nagyobb lesz majd a katasztrófa. A fő kérdés ilyenkor az, hogy vajon célravezetőbb-e kapásból átlépni a nyílt konfliktus fázisába, vagy jobb a diplomatikus kivárás taktikáját alkalmazni, hagyni – a hozzáértők szerint –, hogy a dolgok kövessék a maguk ritmusát, azzal a halvány reménnyel, hogy a nehézségek ellenére még ki lehet alakítani egy tiszta és őszinte kapcsolatot. Ana Mendessel, a szemét libával való kapcsolatomban az volt a figyelemre méltó, hogy a legnagyobb erőfeszítést mindkettőnk számára az jelentette, hogy ne sértegessük nyíltan egymást. Bár meglehet, Ana Mendes, a szemét liba, több erőfeszítést fektetett abba, hogy tökélyre fejlessze az üzletvezetőkkel való szemétkedés művészetét, és hogy válogatott szakmai indokokra hivatkozva, különös élvezettel alázza meg őket. Bennem nyilvánvalóan nem riválist látott (tényleg nagyon mások voltunk, én inkább az a merengős típus, aki a hosszú szünetekben az épület hátsó kijáratánál állva bámulta a közeli mezőn békésen legelő teheneket, ő pedig a hiperaktív fajta, szikár testalkattal, kidudorodó erekkel, agresszív vezetési stílussal – csak negyven kilométer per órás sebességnél váltott kettesbe), csak egy más fajhoz tartozó lényt, akivel még nem találta meg a megfelelő kommunikációs formát. Amíg nem talált komolyabb okot arra, hogy sértegessen és számonkérjen, mint a többi csoportvezetőt, egyszerűen csak minden adandó alkalommal éreztette velem a személyem felé irányuló mélységes megvetését.

Ana Mendes, a szemét liba egyik jellegzetes stratégiája az volt, hogy engem megkerülve vonta kérdőre a hozzám tartozó alkalmazottakat (akiket négyszemközt kegyetlenül csak a „te alávetettjeidként” emlegetett) az én hatáskörömbe tartozó ügyekkel kapcsolatban. Hogy aláássa a tekintélyemet, ezt általában látványos és provokatív módon az orrom előtt csinálta. A felelősség, a tekintély és az irányítás fogalmai csak kényszerűségből és szakmai szükségszerűségből épültek be a mindennapjaimba. Reggelente, felkelés után, a tükör előtt igyekeztem mindig emlékeztetni magam arra, hogy nem szabad túl magabiztosnak mutatkoznom az „alávetettjeim” előtt, hogy tartanom kell a megfelelő távolságot, melyet olykor a rituális közelség pillanataival kell megszakítani, hogy érzékeljék az emberi oldalamat is. Csak később mondták el az alkalmazottjaim, hogy az a kevés tekintélyem, amivel rendelkeztem, tulajdonképpen ebből az egészen nyilvánvaló gyakorlatból származott, melyet én korántsem éreztem olyan nyilvánvalónak. Összefoglalva: öntudatlanul bár, de voltak bizonyos vezetői gesztusaim, amiket mindig zárójelbe tett az, ha a beosztásomnak megfelelő viselkedési formákkal próbálkoztam.

Ana Mendes, a szemét liba ösztönösen kiszagolta a gyengeségeimet. Saját erejéből kapaszkodott fel a ranglétrán (nincs megfelelőbb kifejezés Ana Mendes, a szemét liba szakmai és társadalmi előmenetelének jellemzésére, ezt a kifejezést ráadásul gyakran használta engedékenyebb pillanataiban önmagával kapcsolatban) egy inkompetens, lusta és lekezelő férfiak uralta világban, férfiak között, akik megelégednek a mélyen kétséges „területi vezető” címmel, férfiak között, akiket felvillanyozott annak a lehetősége, hogy időről időre megdughatják az egyik üzletvezetőt, és akik büszkék voltak az alkalmazottak szemében megjelenő szorongásra, amikor a délelőtt során fekete napszemüvegben megjelentek a boltban, és mindenkit elhalmoztak nagylelkű mosolyukkal és köszöngetéseikkel. A maszkulin öntetszelgés ezen sikamlós hálója, melyet férfiöltözőkben szentesített szövetségek erősítettek, képezte a legnagyobb akadályt annak számára, aki saját kompetenciái alapján próbált meg előrejutni. Ana Mendesnek, a szemét libának mégis sikerült, hiszen nemcsak a saját kompetenciáira hagyatkozott, de hideg magabiztossággal szállt szembe ezzel a nyálkás világgal. Ha érezte, hogy a férfiháló szorosabbá válik körülötte, ingerülten támadásba lendült, a legtöbb esetben ráadásul jogosan.

Ana Mendes, a szemét liba soha nem szentelt nekem túl sok figyelmet, mivel nem tartott méltónak egy ilyen féktelen energiakitörésre. Erre nem akkor döbbentem rá, amikor közölte, hogy nem hosszabbítják meg a szerződésem, hanem egy másik alkalommal, amikor már azt reméltem, talán rendeződhet a kapcsolatunk. A végzetes délutánon elkövettem egy végzetes hibát, és arra ragadtattam magam, hogy „kiöntsem neki a szívem”. A szívfeltárás stratégiai volt. Bevallottam neki, hogy véletlenszerűen kötöttem ki a cégnél, különleges kompetenciák hiányában, viszont az ott eltöltött másfél év alatt kezdtem egyre inkább megkedvelni a munkám, és a csapatot, akikkel dolgoztam. Ma már meg vagyok győződve arról, hogy Ana Mendes, a szemét liba majdnem elhányta magát ettől. Bár az is lehet, hogy annyira bizarrnak találta unalmas vallomásom, hogy meg sem értette a lényegét. Bárhogy volt is, egy ilyen puhány, szentimentális és patetikus feltárulkozás lett volna az utolsó dolog, ami meghat egy nőt, aki katonailag lett trenírozva arra, hogy ne hatódjon meg. Ana Mendes, a szemét liba elmosolyodott:

– És a nyomtatópatronokra vonatkozó kedvezmény miért nem lett még meghirdetve?

Ekkor már biztos voltam abban, hogy ha Ana Mendes, a szemét liba továbbra is területi vezető marad, az én üzletvezetői pozícióban töltött napjaim meg vannak számlálva. És így is történt. Ahhoz nem férhet kétség, hogy Ana Mendesnek, a szemét libának volt vér a pucájában. Ő közölte velem személyesen, hogy a szerződésemet nem fogják meghosszabbítani. Nem szervezett le egy abszurd találkozót a kövér és érzelmes HR-es lánnyal, aki könnyes szemmel nézett volna rám, amikor közli, hogy nem áll módjában változtatni a helyzeten, de ha bármiben a segítségemre lehet, forduljak hozzá bizalommal. Ezt csak azért tudom, mert sem Ana Mendes, a szemét liba voluntarizmusa, sem fizikai bátorsága nem kíméltek meg végül a mazochizmus és a munkahelyi szociológia végletei között oszcilláló kínos beszélgetéstől, ami a bürokratikus gépezet kiszámítható működésének megfelelő időben és a megfelelő – bár olykor kifejezetten őszinte – szavakkal zajlott le, mintha a kövér HR-es lány a maga bálnaszerű emberségével és én, a magam néma és bárgyú kétségbeesésemmel egy elfuserált forgatókönyvet követnénk, melyben még az olyan váratlan helyzetek is, mint a két puszi és a kézfogás közötti hezitálás az elköszönésnél, az ezerszer ismételt szituációk unalmát visszhangozzák.

Jó döntés volt megkímélni senhor Nevest a velem való leszámolásnak a történetétől, hiszen a beszélgetésünk során megosztott bizonyos részleteket a családi gondokról, a válásáról és a legidősebb unokájának betegségéről. Húsz percig tartott a beszélgetés, és utána úgy éreztem, mintha megszabadultam volna egy láthatatlan tehertől, mint egy közúti ellenőrzés után, melynek során a rendőrség elvileg számba vett és leellenőrzött mindent, kivéve azt az egy dolgot, ami épp hiányzik a kocsiból. Mintha abban a pillanatban törődtem volna bele kellő élvezettel a ténybe, hogy ezúttal nem csak rövid ideig maradok a telepen.

Újra ott éreztem a terhet a vállamon, amikor kiléptem a boltból és megpillantottam a Machado család régi házának üvegezett teraszát. Az egyik üveg ki volt törve. Az alkalmi lyukon keresztül látszott az elhagyatott ház állapota. A szétesett konyhabútor, a koromfoltok a falon a bojler egykori helyén. Fura volt belegondolni, hogy a Machado család legfiatalabb lánya sokszor ott ült az ablakban, és mosolygott a szétálló fogaival, két emelettel feljebb pedig Susana a kifogástalan fogsorát villogtatta nekünk, szegényeknek, és mi nem csak csodáltuk a mosolyát, de vigaszt is nyújtott és felmelegített, mint a nap egy hideg őszi reggelen.

Susana. A gyerekkori szerelmek örökké tartanak, mint a múmiák. Olyanok, mint a szerelem ideáljának állított mauzóleumok. Úgy törődünk az emlékükkel, mint egy számunkra kedves valaki sírjával, azzal a tudattal, hogy a földrétegek alatt csak csontok és további földrétegek vannak. Az ereje annál nagyobb, minél kevésbé valóságos a tárgya. Susana. Egy emlék, egy ablakból integető, mosolygó lány. Ahogy eltűnik ez a kép, odatolakodik a szerelem. Egy emlékekbe burkolt szerelem, melyet egy újabb réteg szerelem borít, egy későbbi szerelem emléke, mely fényes lakként takarja be a régi és rozsdás szerelmet, az örök relikviát. A Machado család régi házát bámulva újra megjelent a szemem előtt, mintha csak egy kaleidoszkópba néztem volna, a legfiatalabb lány szabálytalan fogsora, a gyönyörű Susana, a gyerekkorom, a földtől koszos kezek, az RTP2-n közvetített Spanyolország–Algéria az 1986-os világbajnokságról, az anyám, ahogy a táskájában hordott körömvágó ollóval rózsákat lop egy sövényről.

{1} Annak, aki mindig ugyanott él, a változások szinte észrevehetetlenek, és úgy érzi, mintha soha nem változna semmi. Még egy olyan nagy épület megépítése is, mint a piac, egyfajta organikus fejlődés eredményének tűnik. Viszont annak, aki hosszabb-rövidebb időre eltávolodik, a visszatérés drasztikusan megnöveli a változások újdonságértékét. Számomra a piac a semmiből bukkant elő, mintha hirtelen helyezték volna bele a tájba.

{2} Ennek a távoli boldogságnak csak néhány halvány materiális nyoma maradt meg: két nyári fotó, egy Matchbox autó, egy illusztrált könyv, egy fenyőfa, amit egy focikapu kapufájaként használtunk, és ettől egyfajta csodálatra méltó, de embertelen aurára tett szert.

{3} Gyerekkoromban felháborított, ha az emberek nem tudták pontosan visszaidézni a részleteket, és azon vitatkoztak, melyik évben is következett be egy-egy személyes tragédia. Ebben az élettel szemben tanúsított elfogadhatatlan hanyagságot láttam. Viszont nem kellett sokat várni ahhoz, hogy bennem is elkezdjenek felmerülni kétségek: dátumok, helyek, emberek – minden elkeveredett, és a bizonytalanság meg a felejtés iszapjává vált a fejemben. Nem vagyok biztos benne, hogy ténylegesen jártam-e Penacova-ban, hogy egy barátom töltötte-e ott a nyaralását, vagy esetleg onnan származott az egyik szomszédnő. Az utolsó népszámlálás szerint Penacova egy, a coimbra-i járáshoz tartozó 15 251 lakosú település, arról viszont nem szolgáltatnak adatot, hogy vajon jártam-e ott. Íme az információs társadalom korlátai.

{4} A túlélők (azaz a hibakusák) visszaemlékezéseit olvasni lenyűgöző feladat: 1945. augusztus 6-án, egy verőfényes hétfői nap reggelén, nyolc óra tizenöt perckor az amerikai repülők átsüvítettek az égen. Felzúgtak a szirénák, de kevesen vették komolyan a figyelmeztetést. Egy zuhanó tárgy hosszú fütyülését lehetett hallani. Ezt egy hirtelen villanás követte (kékes vagy sárgás színű, erről eltérnek a vélemények), majd jöttek a robbanás hullámai, a hőhullám és a teljes sötétség. Néhány túlélőt a levegőbe repített a robbanás. Mások saját égő húsuk összetéveszthetetlen szagát érezték. Amikor magukhoz tértek, halottak és szétfolyó, vérben ázó sérültek vették körbe őket. A folyóban több száz holttest lebegett. A visszaemlékezések közös pontja: a robbanást követő napokat betöltő krematóriumszag.

{5} A név nem irodalmi eredetű. A tulajdonosok származására utal. Senhor Nevesnek és feleségének volt egy ültetvénye Angola Moxico nevezetű tartományban, Macondo városának (jobb kifejezés híján) határában. Az Amélia lakótelepen afrikai eredetű neve volt ezenkívül a Malange bazárnak, a Namibe zöldségesnek és Senhor Aires Huambo papírboltjának. Ami pedig az olyan portugál tájegységek nevével ellátott kávézókat illeti, mint a Nortenho, a Minhoto és az Alentejano, ezek esetében a név jelentette az egyetlen kapcsolódást a tulajdonos és a születési helye között.