M. Z. Chapelle

Papírhajók napkeletről

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © 2023, M.Z.Chapelle

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635802357

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Egyszer valaki azt mondta, nem az a titok, amiről senki sem tud, hanem amiről mindenki tud, csak nem beszélnek róla.

A titkok akkor válnak valósággá, ha legalább két ember bizonyosságként tekint rájuk. Különben súlytalanok, és ha elég erősen koncentrálunk, még mi magunk is elhisszük, hogy nem léteznek. Mintha két világ között lebegnének. Időnként felbukkannak, majd elsodródnak, mint a könnyű papírhajók.

Haruki ebben hitt. Hogy egy titkot ki lehet zárni a gondolataiból, ha nem beszél róla senkinek. Olyan volt számára, mint egy árnyék, ami vele maradt mindig, de csak akkor bukkant a felszínre, ha a megfelelő szögből érte a napfény. Csakhogy Haruki egy pillanatra meggyőzte magát: képes irányítani a napot.

Prológus

Kazu

Misaki Kazuhiro imbolygó léptekkel haladt végig a társasház kihalt folyosóján. Talán kicsit merész ötlet volt ennyire elengednie magát, amikor holnap kezd az új munkahelyén. De hát ünnepelnie kellett!

A whisky keserű ízét még mindig a torkában érezte, miközben megnyalta kiszáradt ajkait. Egyik kezével a zsebébe túrt a kulcscsomót keresve, a másikkal a mellette botladozó férfit támogatta. Sürgető igyekezettel próbálta minél előbb
a zárba szuszakolni a megfelelő kulcsot. A féktelen vágy már a klub óta ott dorombolt a mellkasában, nehezen bírta tovább türtőztetni magát. Amilyen a szerencséje, elsőre betalált a zárba.

Elmosolyodott. Erős kezdés.

Pillanatokon belül a hűvös, félhomályban úszó lakásban találták magukat, majd miután az ajtó hangtalanul becsukódott mögöttük, Kazu az előszoba falához préselte az idegent. A közéjük rekedt fülledt térbe cigaretta és whisky aromája tolakodott, ám volt ott más is. Édes, virágos illat telítette el Kazu érzékeit, a bőre alatti szikrák lángcsóvaként cikáztak végig a testén. Legszívesebben ott helyben letépte volna róla az inget. Keze hajthatatlan hévvel vándorolt le az anyagon, felgyűrte azt, és birtoklón alá siklott. Ujjbegyei finoman simultak az idegen derekára. Kazu elragadtatva figyelte, ahogy előbb összerezzen, halkan felnyög, majd elpirul és félig lehunyja a szemét. Mintha a józanságán túl minden más fal is leomlott volna benne az érintések nyomán. Kazu elvarázsolva figyelte átszellemült arcát.

A legjobb része pedig csak most jön.

Megragadta a férfi karját, a feje fölé húzta, és a falhoz szorította a csuklójánál fogva. Semmi ellenkezés. Ahogy sejtette. Kazu teste mágnesként rezonált rá, a farka keményen feszült a nadrágjának, és ahogy közelebb nyomakodott, megérezte a másik keménységét is.

A férfi szája nedvesen csillogott. Kazut megbabonázta a nyaka íve, a kulcscsont feletti mélyedés, ahonnan egy izzadságcsepp gördült lefelé, az ing alá. Aztán a tekintete feljebb vándorolt, vissza a megdöbbentően fényes szempárra.

Kiszáradt torokkal nyelt egyet. Kétségbeesés és néma kérlelés sötétlett az idegen pillantásában. Kazu az ital ellenére sem bírta kiverni a fejéből a gondolatot, hogy valami nincs rendben a másikkal.

Ő, mintha megérezte volna a zavarát, kihasználta Kazu bizonytalanságát, és átvette az irányítást. Előrelendült. Puhán csókolta meg, épphogy csak végigfuttatta feszes ajkát az övén. Kazu hagyta, megőrjítette a lágyság mögött lappangó tűz. Egyszerre volt félszeg és vakmerő, csalfa, és kitárulkozó.

Felizgatta a kettőssége. Felocsúdva a kábulatból végignyalt a puha ajkakon, amik rögtön szétváltak, mintha csak arra vártak volna, hogy Kazu nyelve bebarangolja őket. Ő pedig megtette, mohón elmerült az édes ízben. A férfi halk sóhajai még nagyobb igyekezetre sarkallták. Szívta, harapta, mélyen csókolta, elveszett benne, és hagyta, hogy a vére dübörögve zúduljon végig a bőre alatt.

Hiába akadt dolga tucatnyi emberrel az elmúlt hetekben, mégsem volt felkészülve erre a maira.

Elengedte a férfi karját, és a nadrágja cipzárjára siklott a keze. Az idegen felnyögött, ahogy Kazu ujjai a merevedésére szorultak. Lehunyta a szemét, és könyörgő sóhajokkal lökte felé a csípőjét.

Kazu élvezettel simított végig rajta. Újra és újra, a bokszeren keresztül. A férfi a keze közt zihált, ő pedig nem bírta levenni róla a szemét.

Meg akarta szabadítani az alsónadrágtól, de ekkor az idegen váratlanul rámarkolt a csuklójára.

– Kaphatnék egy kis vizet?

Kazu szétzilált gondolatai lassacskán a helyükre rendeződtek. Levegőért kapkodva hátrált egy lépést. Csak most esett le neki, hogy még mindig az előtérben állnak, ezért lerúgta magáról a cipőt, és beljebb tessékelte a vendégét.

– Hozom. Addig helyezd magad kényelembe! – lehelt csókot egy kacsintás kíséretében a férfi kézfejére, majd elindult a konyha irányába. Egy pohár jéghideg vízzel tért vissza, és a vendége felé nyújtotta, aki időközben a nappaliig merészkedett.

Kazu dudorászva kigombolta az új Novesta ingét, majd hanyagul a földre hajította. Amíg a másik a vizet kortyolta, ő elővett egy cigarettát, és rágyújtott. Lassan fújta ki a füstöt, közben ráérősen bámulta az ismeretlent.

A férfi megtörölte a száját, és körbepillantott a minimalista stílusban berendezett stúdiólakásban. A nappali mennyezetéről lelógó dekorlámpa alatt még fiatalabbnak tűnt, mint a klubban. Ott a diszkófények vörös-lila mennyboltja érettebb vonásokat festett a szép arcra, most azonban Kazu meghökkent rajta, mennyire ártatlanul kerekíti mandulaívű szemét, és milyen zavartan harapja be az alsó ajkát, ahogy pirulva végigpásztázza az ő félmeztelen felsőtestét.

Remélem, másra is fogod használni azt a szép szád! – futott át rögtön Kazu fején, miközben újabb füstfelleget küldött a szoba közepe felé, és biztatóan a másikra mosolygott.

– Bocs, amúgy mit is mondtál, hogy hívnak? – kérdezte szórakozottan.

– Még nem mondtam meg a nevem. Mert még nem kérdezted.

Kazu beletúrt egyenesszálú, sötétbarna hajába. Ez még tőlem is durva! Úgy hoztam haza szegénykét, hogy a nevét sem kérdeztem meg? Kár volt annyit innom. Legalább arra emlékeznék, hol kaptam le először… a tánctéren, vagy a mosdóra várakozók sorában talán?

– Egyébként Haruki vagyok – folytatta a vendég, és égkék felsőjének ujját húzogatva közelebb lépett.

Volt benne egyfajta kettősség. Megejtő szépség, egyben sötét fájdalom és szomorú üresség, ami egy pillanatra eluralta a szobát, és Kazu megértette, miért is akadhatott meg rajta a szeme. Általában a sportosabb férfiak voltak a gyengéi, nem az ilyen törékeny alkatúak, mégis megfogta az élénk, titokzatos szempár, ami most olyan égetőn szegeződött rá, mintha arra várna, hogy kimentse valahonnan.

– Én meg Kazuhiro. – Kazu nyelt egyet, elnyomta a cigarettacsikket az asztalon lévő hamutálban, és a fürdőszoba felé intett. – Máris visszajövök. Ha kellene még víz, a hűtőben megtalálod.

Haruki bólintott, de nem a konyhába ment, hanem a szemközti hatalmas üvegablakokhoz, amin túl az éjszakai Tokió terült el pazar csillogásával. Kazu elégedetten figyelte mennyire lenyűgözi Harukit a panoráma. Nem hiába bérli ezt a lakást, ő is gyakran képes belefeledkezni a csodás látképbe.

Anélkül, hogy megzavarta volna a nézelődésben, sarkon fordult, és behúzta maga után a fürdő ajtaját.

Legszívesebben vállon veregette volna magát, amiért a történtek ellenére elment a klubba, és egy ilyen elragadó teremtést szedett össze. Pont ez kellett neki, hogy valaki elszórakoztassa, és elterelje a figyelmét. Akkor talán sikerül kizárnia egy teljes estére a családját a fejéből. Legalább néhány órára, mielőtt újra rázúdul a lavina.

Ebben a pillanatban, mintha csak az ördögöt festette volna a falra, megszólalt a telefonja. Kazu közelebb tartotta a mobilt a szeméhez, de nem segített: továbbra is az Anya felirat villogott harsányan a képernyőn. Miért telefonál ilyen későn?

Kazu egy törékeny másodpercre elbizonytalanodott, hogy talán fel kéne vennie. Ám ahogy visszagondolt a legutóbbi ordibálásba torkollt beszélgetésükre, inkább a kézmosópultra tette a készüléket, ami néhány rezgést követően elhallgatott.

– Legalább ezt a napot hagyd meg nekem! – morogta maga elé Kazu, amíg a nadrág cipzárával bíbelődött.

Nem kellene most rá gondolnia. Megkapta a munkát, bebizonyíthatja, mennyit is ér. A saját képességeit nézve kétsége sem volt afelől, hogy felveszik, mégis megnyugodott, amikor elolvasta a főszerkesztő válaszlevelét. Az anyja legutóbbi mesterkedése után nem lehetett biztos benne, hogy a Mainichi Shimbunig{1} nem ér-e el a nő keze. Ito Takashi főszerkesztő azonban olyannak tűnt, akit nem érdekel a szóbeszéd, aki az ember valódi tudását és tehetségét nézi. Aki szemet huny Kazu múltjának apró törései felett.

Alig öt percet töltött a fürdőben. A fiókban tornyosuló óvszerek közül kihúzott egyet, és magabiztos léptekkel kisétált a nappaliba.

Haruki.

Kazunak akaratlanul is mosolyra szaladt a szája, ahogy elképzelte, hogyan vetkőzteti le szép lassan. Nem is…! Vétek lenne elhúznia a dolgot, hiszen lerí róla, mennyire kívánja. Talán korbácsolja fel még jobban a hangulatot, és hagyja, hogy a másik könyörgőre fogja az elnyújtott előjáték után?

Rá fogja bízni. Minden tökéletes lesz.

Kazu üresen találta a konyhát, majd a hálót is. Körbepislogott, ide-oda forgolódott a lakásban, míg néhány másodperc után leesett neki a nyilvánvaló: Haruki egyszerűen faképnél hagyta.

1. fejezet

Vajon ha elátkozzák az embert, az átok az idő előrehaladtával elkopik és távolodik, mint egy messze sodródó falevél a víz tetején, vagy épp ellenkezőleg: erősebben ragad ránk, akár egy újra és újra elkongatott áldás, ami ott rezonál a térben?

Haruki pontosan emlékezett rá, hogyan indult az egész. Alig néhány nap telt csak el a költözésük óta, és még nem kezdődött el az új tanév, így a szülei őt és a nővérét befogták az étterembe, hogy segítsenek a felszolgálásban. Abban a hónapban csődölt be egy környékbeli ramenező hely, így sokan átszoktak Harukiék csirkés vendéglőjébe. Tizenöt éves múlt, az idegenekkel való interakciót pedig különösen utálta, de nem volt mit tenni, a szüleinek mégsem mondhatott ellent. Egy kisalakú jegyzettömbbe írta a rendelést, majd igyekezett fürgén felszolgálni az italokat, a figyelme azonban időnként elkalandozott. Szeretett volna félrevonultan mangákat olvasni, nem pedig az olajszagban rostokolni a konyhaajtóban, várva az elkészült fogásokat.

– Ha ezzel az asztallal végzel, elmehetsz – mondta neki homlokát törölgetve az anyja, mire Haruki lelkesen pakolni kezdte a habzó sörös poharakat a tálcára. – Két körrel vidd, úgy könnyebb!

Őt azonban már nem érdekelte az intelem. Kiviszi azt a néhány kólát meg sört, és már mehet is a dolgára, mi sem egyszerűbb ennél.

Csakhogy amint az asztalhoz ért, megcsúszott a cipője egy nedves folton. Hiába egyensúlyozta ki magát, a tálca megbillent a kezében, és a gondosan egymás mellé pakolt söröspoharak végzetesen telibe találták az előtte ülő vendéget.

Haruki szinte lassított felvételként látta maga előtt a pillanatot. Jeges rémület lett úrrá rajta, a válla megfeszült, ahogy pislogás nélkül végignézte, miként ömlik rá a hideg ital a vele egykorú fiúra, majd zúdul és törik össze az üveg a kőpadlón. Hangos robaj és csörömpölés, aztán teljes némaság.

Megdermedt a levegő az étteremben. Haruki anyja sűrű bocsánatkérések közepette loholt előre, és sápadt ajkakkal rebegett valamit arról, hogy a számlát ők fogják állni. Az összetört pohár romjait takarította körülöttük, Haruki azonban még mindig képtelen volt megmozdulni.

Az áldozat ekkor megfordult, a Harukival egyidős, termetes fiú egyenesen a szemébe nézett. Ázott tincsei az arcára tapadtak, orrlyuka kitágult az elfojtott dühtől.

– Ugyan, semmi sem történt! – hangzott egy legyintés kíséretében a családfőtől. Kipirult arca, és túlságosan harsány nevetése arról tanúskodott, hogy mostanra a sokadik italon volt már túl. – A maga fia legalább szorgalmasan dolgozik a szünidőben is! Nézd csak meg, Daigo – intézte a szavait a saját gyerekéhez, aki elfordult Harukitól –, neked sem ártana összeszedni magad! Tanulhatnál tőle.

Haruki szégyenkezve lesütötte a szemét. Nem tetszett neki a helyzet; ő hibázott, semmi szükség nem volt rá, hogy mindenki előtt megalázzák szegény srácot. Nem tehetett azonban semmit, lehajtotta a fejét, elmotyogott egy bocsánatkérés-félét, aztán rohant hátra a felmosóbotért. Amikor zárás után a lakáshoz vezető feljáróhoz lépett, másra sem tudott gondolni, csak a fiú pillantására, ahogy végigmérte. Örült neki, hogy egy idegen vendég volt csupán, akit valószínűleg soha többé nem fog látni. Fájdalmas lenne összefutni vele az utcán.

Nem sokkal később, egy tavaszi napon, Haruki a saitamai Omiya Gimnázium fényes aulájában találta magát, ismeretlen gyerekarcok tengerében, izgatottan készülve a tanévkezdésre.
A padlót a széllel beszállingózó cseresznyevirágok púderszirmai pettyezték. A levegőt zsibongó fiatalok hangja töltötte meg, akik az évfolyamváltás után valamennyien maguk mögött hagyták az alsó-középiskolát, hogy az új évet a felső-középben kezdhessék. Bizakodó, csillogó tekintetek tengere vette körül Harukit.

Az egyenruhás tanulók egyenes sorokba rendeződtek, ahogy a tanáraik intésére abbahagyták a beszélgetést.

Haruki lehajolt, és megigazgatta a lábán az uwabakit{2}, amit ezentúl idebent fog használni, aztán csak fülelt és figyelt. Az előző iskolájában nem akadt sok barátja, az osztálytársai meg sem kérdezték, hol fogja kezdeni a felső-középiskolát. Remélte, itt valami megváltozik.

A diákok végighallgatták Sugiyama igazgató lelkesítő beszédét, majd az osztályfőnökök elkezdték összeterelni a saját osztályaikat, hogy a teremben folytatódjon a program. Haruki tekintetével kíváncsian követte az aulában méhkas módjára meginduló gyerekhadat, és a nyakát nyújtogatva lábujjhegyre állt. Ám alig próbált átlesni az előtte magasodó fiúk válla felett, kibillent az egyensúlyából, és nekiesett az egyiküknek.

A rá szegeződő tekintet villámokat szórt. Haruki elszégyellte magát, és anélkül, hogy jobban megnézte volna magának az illetőt, bocsánatkérőn meghajtotta a fejét, majd jobb híjján
a nyakkendőjét kezdte fixírozni.

Végül mégis felpillantott. Bízott abban, hogy az illető már visszafordult a tanárok felé, és ügyet sem vet rá, azonban a fiú, aki vagy egy fejjel magasabb volt nála, még mindig őt bámulta. Ekkor Haruki felismerte. Daigo. Ugyanaz volt, akit az étteremben nyakon öntött sörrel. Akit mindezek után az apja megszégyenített a többi vendég előtt.

Most sem tűnt barátságosabbnak a pillantása, mint azon a napon, ennek ellenére Haruki remélte, hogy mire az osztályterembe érnek, és eljutnak a bemutatkozásig, elfelejti az egészet, és tiszta lappal kezdhetik.

Nos, nem így történt. A fiú pedig tett róla, hogy Haruki se felejtse el ezt a találkozást.

Ez volt az egyik legbosszantóbb dolog az egészben: Haruki hosszú évekig próbálta újrajátszani és elemezni a történéseket, okulni a tetteiből, de azok egyenes láncolatként követték egymást. Mert az évnyitó után még számos másik alkalommal sikerült magára haragítania Daigót, majd akár egy megállíthatatlan zuhatag, lassacskán mindenki ferde szemmel nézett rá. Nem volt mit tenni, úgy látszott, a sors akarata, hogy az egész osztály utálja őt. A sors akarata, hogy el legyen átkozva.

– Mi történt? – kérdezte egyik nap a nővére, amikor Haruki hazaérve csendesen a helyére rakta a kinti cipőjét. Yae behúzta maga után a tolóajtót, így Haruki csapdába került, beszorítva a genkan{3} szűk kis terébe a testvérével.

Yae úgy festett, mint aki hosszú ideje vár rá.

A hangja türelmetlenül csengett, és Haruki tudta, hogy habár a nővére sosem vallaná be, néha biztos elgondolkodik, miért ilyen testvért szánt neki az ég. Aki az iskola első napjától kezdve szúrja a szemét mindenkinek. Akit állandóan Yae-nek kell megvédenie.

Haruki szenvtelen hangon válaszolt, miközben megkerülte a lányt.

– Nem történt semmi, Nee-san{4}. – Haruki lefejtette a válláról a táskát, a papucsába bújt, majd átlépte a magasított küszöböt, és gyorsan a szobája felé iramodott.

Yae azonban fürgén az útjába állt, és elkapta a kezét. Haruki követte a nővére pillantását, aki elhűlve nézte a véraláfutást a karján.

– Véletlenül nekimentem valakinek a folyosón – vonta meg a vállát Haruki. – Nem nagy ügy.

– Legalább nekem ne hazudj!

– Nem hazudok.

– Amíg nem tudod kimondani sem, addig nem leszel képes megvédeni magad másoktól – szaladt fel Yae szemöldöke. – Ne várd, hogy bárki kiálljon érted, ha még te is félsz ellenszegülni nekik. Nem telhet úgy minden napod, hogy állandóan terrorizálnak!

– Végeztél? – húzódott el Haruki. Szerette a nővérét, de az ilyen pocsék napokon nem javított a hangulatán a hegyibeszéd.

– Még nem.

– Igazad van, talán nem mindig tudom megvédeni magam – mondta feszülten Haruki. – De emiatt ne aggódj! Ezek a fiúk mindenkivel szórakoznak… Különben is, vannak barátaim, nem csak abból áll a napom, hogy Daigo elől menekülök.

– Tényleg? – kérdezte kétkedőn Yae.

Haruki bólintott, mire a nővére megkönnyebbülten kifújta a levegőt.

– Örülök, Haru-chan. Kicsit aggódtam, hogy megviselt
a költözés és az iskolaváltás. Na meg, ami Hoshival történt…

– Kérlek, ne hozd fel megint!

Yae beharapta az ajkát, és a nyakában függő medált morzsolgatta vékony ujjaival. Haruki mellkasa fájdalmasan összeszorult, ahogy eszébe jutott Hoshi, az aranyhal, akit még a szüleitől kapott ajándékba, és akit ott kellett hagynia Kameokában az unokatestvéreinél. Mert az anyja a megkérdezése nélkül odaígérte nekik. Mindenüket hátrahagyták, hogy új életet kezdjenek Saitamán, megnyissák a családi vállalkozásként üzemelő falatozójukat, és a gyerekeket jó hírű iskolákba járassák.

Haruki morogva nekidőlt a falnak, és Yae tekintetébe fúrta a sajátját.

– Hiányzik, igaz? – kérdezte halkan Yae.

Haruki élesen beszívta a levegőt.

– Ne butáskodj, csak egy hal.

* * *

Haruki

Kajiwara Haruki a második kávéját itta az előtte tornyosuló acélszürke irodaház előtt rostokolva, de ezzel csak azt érte el, hogy még idegesebb lett. Ginza{5} zsúfolt utcái reggel zsongó méhkassá változtak, céltudatos léptű irodai dolgozók és titkárnők lepték el őket, akik egymás mögé tülekedtek a metrókocsikon, és koppanó cipősarkakkal masíroztak be
a bevásárlóközpontok forgóajtajain.

Haruki arrébb lépett az italautomatától, amikor azt egy csapat matrózruhás iskoláslány készült megrohamozni.

Tegnap este annyira ostobán viselkedett! Azt hitte, kibújhat a bőréből, ha most meglép valami váratlant, és elmegy szórakozni egyet. Mintha ezzel megszabadulhatna az átoktól, amit annyi éven át cipelt.

Haruki idegesen lejjebb ráncigálta az ingujját a csuklóján.

A családjával folytatott kínosan hosszú videóbeszélgetés tegnap annyira felhergelte, hogy egészen a Ni-chōme negyedig merészkedett. A neontáblák és a többemeletes, puccos kluboknak otthont adó épületek között elveszettebbnek érezte magát, mint az a törött kezű maneki-neko{6}, amit azóta hurcolt magával, hogy elköltözött otthonról. Talán ezért nincs sose szerencséje. Megválni azonban képtelen tőle, ahhoz túlságosan is ragaszkodott az állandósághoz.

Éppen ez vitte rá, hogy elmenjen a melegnegyedbe: kilépni a komfortzónából. Na meg egy belső kíváncsiság, aminek most, évek hosszú tagadása után végre engedett. És persze az a csúnya veszekedés a telefonban a nővérével. Az tette a pontot az i-re.

Miért nem elégedett meg a bárpultnál elfogyasztott itallal?! Akármennyit ostorozta is magát, nem tudott válaszolni erre a kérdésre. A legutóbbi munkahelyi szereplése, vagy az állása elvesztése után letargiába esett, és szüksége volt némi biztatásra. Pozitív gondolatokat meg támogatást azonban hiába remélt a szüleitől, ők ugyanott tartottak most is, mint két hónapja, amikor eljött a házból. Cserben hagyta őket és a családi éttermet. Nincs benne felelősségérzet. Most is csak szórakozik Tokióban. Na és persze a kedvence: Ő nem az a típus, aki boldogulni fog egyedül, úgyis megbánja majd, hogy elköltözött.

Nem csoda, hogy mindezen felemelő szólamok után Haruki magára kapott valamit, és a téli hideg ellenére nekiiramodott az addig messze elkerült bulinegyednek. Úgy hitte, egy-két sör elég lesz az új élményekhez, aztán békésen hazatér. Nos, nem így történt.

Mert minden valaha volt észérv és gondosan előkészített terv füstbe ment, amint megpillantotta őt a szórakozóhelyen.

Szemet gyönyörködtető eleganciával jelent meg a lépcső tetején, aztán kényelmes léptekkel elindult lefelé. Nem táncolt, a zene mégis lüktetve idomult hozzá, a klub színes fényei harmóniában ölelték körbe az alakját. Mindenki más elszürkült mellette.

Haruki egyszeriben azon kapta magát, hogy kendőzetlenül bámulja az idegent. Nem sokkal lehetett idősebb nála, mégis sütött róla a magabiztosság, ott bujkált a sármos mosoly mögött a biztos tudat, hogy ő csakis győztes lehet.

Haruki sosem érzett ilyesmit korábban. Tetszettek már neki férfiak, de még soha nem ragadta magával a figyelmét ilyen ösztönszerűen egy ember. Pedig pontosan látta mennyire nem egy súlycsoportban vannak: az ő vézna, semmilyen alkata nem az, ami az ilyen félisteneket be szokta indítani. Legalábbis így hitte.

Ám amikor összeakadt a tekintetük, nagyot dobbant a szíve, az univerzum megszűnt mozdulni, és ő egy másodpercig mindent elhitt. Azt is, hogy képes megszerezni a férfit. Azt is, hogy érdekelheti.

A következő félórából nem emlékezett sok mindenre. Nem azért, mert berúgott, alig ivott valamit. Hanem mert teljesen elvette az eszét amilyen hévvel csókolta az idegen. Mondhatni teljes természetességgel sétált oda hozzá, mintha kinézte volna magának. A tömeg szétnyílt előtte, Haruki pedig még zavarba jönni is elfelejtett.

Az a puha, érzéki száj olyan erővel csapott le, hogy beleremegett a térde.

Ha ilyen csókolózni, akkor fogalmam sincs, mi az ördögöt műveltem eddig ezzel a címszóval…

Az idegen felhívta magához. Ő meg igent mondott.

Valaki dudált egyet, Haruki összerezzenve tért vissza a jelenbe. Kifújta a levegőt, és az utcai szemetesbe dobta a kiürült lattéspoharat. Jobb minél előbb megszabadulnia tőle, mert a japán fővárosban csekély számú nyilvános helyen elhelyezett kukát találni.

Vidd haza a szemeted, és válogasd szét otthon! Környezettudatosság és takarékosság. Zöld jövő.

Haruki fejében szarkasztikus gondolat fogalmazódott meg arról, hogy a lomok nagy része, amit magával hurcol, nem épp olyan dolog, amitől képes lenne megszabadulni és kihajítani. Néhány emlék is épp ilyen.

Alig negyed órája maradt lenyugodni a munkahelyi megbeszélésig, és azt nem a tegnap történteken rágódva akarta tölteni.

Arra kellene koncentrálnia, amiért idejött. A gyakornoki munkára a Mainichi Shimbunnál, amit az újságírói körökben ismert nagybátyjának köszönhetett. Kajiwara Asaki valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag a fejébe vette, hogy az unokaöccse viszi majd valamire a szakmában. Erre a megtisztelő lehetőségre Haruki nem mondhatott nemet. Mentőöv volt, ami messze sodorta a családja étkezdéjétől, a jövőtől, amit előre utált, és a múltjától is, ami körülvette, amíg abban a városban rostokolt. A nagybátyja ezenkívül szerette fitogtatni, meddig ér el a keze, és mi mindent engedhet meg magának. Például, hogy a gyakornoki idő alatt hajlandó kifizetni Haruki szobabérlését. Erről nem kell a szüleidnek tudni, így mondta, és még az albérleti szerződést sem volt hajlandó megmutatni Harukinak. Ő ellenben pontosan tudta, hogy ára lesz ennek a nagylelkűségnek.

Haruki nem engedett a negatív gondolatoknak, mosolyt erőltetett az arcára, ahogy a széles üvegajtó felé vette az irányt.

Talán végre fordul a szerencsém! Épp ideje lenne.

Ito Takashi főszerkesztő energikus, pihenést nem ismerő embernek tűnt. Olyannak, aki még álmában is a következő heti szalagcímeken töri a fejét. Ennek ellenére a kisugárzása nyugodt volt és tekintélyt parancsoló. Haruki kedvelte ezt a típust. Még egyszer udvariasan meghajolt, aztán helyet foglalt az egyik széken.

A főszerkesztő nem szólt semmit, ráérősen lapozgatta az előtte fekvő dossziét, miközben a falióra ütemes kattogása egyenletesen szeletelte fel a feszült csendet a szobában. Haruki elbizonytalanodott. Talán azt várja, hogy kifejtse az önéletrajzában írtakat? Megköszörülte a torkát, hogy belefogjon, ám a főszerkesztő egy pillantással elhallgattatta.

– Még várunk valakit.

Haruki bocsánatkérőn biccentett. Hát persze, bizonyára az asszisztensét vagy a rovatszerkesztőt, aki alá bedolgozik majd.

Idegességében a nadrágjába törölte a tenyerét.

– Az újságnál sokra tartjuk a versenyszellemet – mondta erélyes hangon Ito Takashi –, mert az palléroz csak igazán. Kedveled a kihívásokat, Kajiwara-kun?

Haruki heves bólogatásba kezdett. Gyűlölt versenyezni. Nincs annál szánalmasabb, mint amikor már az elején pontosan tudja, hogy veszíteni fog. De mit felelhetne egy ilyen kérdésre?

– Úgy alakult, hogy nem egyedül téged veszünk fel gyakornoknak. Nem tudtam dönteni kettőtök közül, ezért szeretném, ha bizonyítanátok a rátermettségeteket.

Ito úr folytatta volna, ám ekkor kopogtattak. Az ajtó hangtalanul nyílt ki, Harukinak pedig épp maradt egy kis ideje összeszednie magát, mielőtt odapillantott az érkezőre.

Erre azonban sehogy sem lehetett felkészülni.

Tényleg ideje megszabadulnom attól a balszerencsét hozó macskától!

Az ajtóban a tegnap megismert Kazuhiro állt. Az a férfi, aki egyetlen pillantással kihúzta Haruki lába alól a talajt. Az, aki most is épp olyan lehengerlő önbizalommal szelte át a szobát, mint éjszaka a klub táncterét. Akinek a panorámás lakásából egy szó nélkül lelépett.

Kazuhiro tekintete a főszerkesztőről Harukira vándorolt. A mosolya megdermedt, de csak egyetlen másodpercre, hogy utána még szélesebben szaladhasson felfelé.

Most megvagy! – üzente az arca némán Harukinak.

Haruki keze még akkor is remegett, amikor hazaérve berántotta maga után az ajtót, és a kemény fának támasztotta a hátát. A feje feletti elárvult villanykörte ide-oda himbálódzott az ósdi ablaktáblák közt beszökő huzattól.

A nagybátyja kitekeri a nyakát, ha majd a fülébe jut, milyen nyámnyila módon viselkedett a munkahelyi bemutatkozáskor. Újabb remek családi ebédnek nézhet elébe, ami nagy eséllyel még azon is túltesz majd, mint amikor az unokaöccsét lehordták a napvilágot látott pacsinkószalonos{7} esete miatt.

Haruki a cipőjét a genkanban hagyta, majd elhúzta a tolóajtót, és a keskeny folyosóra lépett. Ahogy oldalra fordult, szembekerült a csálén álló falitükörből visszatekintő képmásával.

Mint akin átment egy úthenger. Újra és újra lejátszódott előtte a jelenet, amitől nem bírt szabadulni. Kazuhiro, amint ütemes léptekkel belibben a főszerkesztőhöz. A férfit körüllengő ismerős illat, ami védekezésre ösztökélte Haruki minden idegsejtjét. Az éveken át titkolt vágyai, amik testet öltöttek egy görbe éjszakán, és a félelme, hogy a legutóbbi próbálkozás után ismét elszalaszt egy tokiói munkát, most súlyos sziklatömbökként gördültek a lelkére.

Az előző napilapnál annyira rástresszelt mindenre, hogy képtelen volt végigdolgozni az első próbanapját, most pedig hatványozottan nehezebb dolga lesz. Kazuhiro mindent tönkretehet! Mi van, ha elmondja Ito-sannak{8}, hol találkoztunk? És ha mindez apáék fülébe jut? Amikor Haruki eljött a Mainichi Shimbun irodájából, még látta a főszerkesztőt, amint vált pár szót Kazuhiróval, sőt, a rovatvezetők is mind odasereglettek, hogy kezet fogjanak vele. Talán ha Haruki nem menekül gyáván a lifthez, amint alkalma nyílt rá, akkor vele is barátságosan viselkedtek volna. Vagy legalább észreveszik, hogy ott van.

Hangosan felsóhajtott, és meglazította a nyakkendőjét.

A szűk folyosón a parketta finoman megreccsent alatta. Mielőtt elért volna a szobájáig, a bal oldali tolóajtó elmozdult, és a lakótársa, Ryo álmatag képe jelent meg mögötte. Festett szőke haja szénakazalként meredezett a fején, valószínűleg az igazak álmát aludta, amikor ő hazarontott.

Amilyen ritkán látta, Haruki néha meg is feledkezett arról, hogy van egy lakótársa. Eddigi kísérletei a kapcsolatépítést illetően nem hoztak túl sok eredményt. Próbálkozni azért mindig lehetett.

– Bocs, ha hangos voltam. Ma volt az interjú az újságnál. A Mainichi Shimbunnál – közölte büszkén Haruki.

Ryo karikás szemét dörzsölgette, és egy nagyot ásított.

– Ja, említettél valamit tegnap.

– Azt hiszem, jól ment. – Jól. Leszámítva egyetlen embernagyságú kellemetlenséget. – Ha van kedved, összeütök valamit, és ehetnénk együtt.

Ryo úgy mérte végig, mintha valami megvetendően obszcén ötlettel állt volna elő.

– Dolgom van.

– És esetleg utána? – kérdezte óvatosan Haruki. Még egy mosolyt is megeresztett. Szüksége lett volna valakire, aki egy kis önbizalmat csepegtet belé, de úgy tűnt, rossz ajtón kopogtatott.

És ha már ajtó…

– Látod a táblát? – bökött a fakóbarna tolóajtóra Ryo, miközben a szemöldöke vészjóslón megemelkedett. Egy felszögelt táblán a Ne zavarj! felirat díszelgett. – Ez pont ennyit jelent, se többet, se kevesebbet. Márpedig, ha a tábla kint van, akkor él a szabály, miszerint…

–  Próbáljak minimálisan zajongani a szobámon kívül
– fejezte be a mondatot Haruki.

Hiába volt Ryo a fiatalabb, a lakásban uralkodó házirendet ő fektette le.

Harukiban már az első találkozásuk után megfogalmazódott a gondolat, hogy lakótársa talán azok közé az évekig a szobájukban gubbasztó fiatalok közé tartozik, akik hikikomori néven váltak ismertté a japán társadalomban. Tudomása szerint Ryo hónapok óta nem hagyta el a lakást, a konyháig is fájdalmas arckifejezéssel a képén merészkedett csak ki.
Az meg végképp kikészítette, ha Harukiba botlott a folyosón. Csoda, hogy akadt munka, amit hajlandó volt elvégezni.

Haruki most bocsánatkérőn behúzta a vállát. Amikor hetekkel ezelőtt összeköltöztek, az első napokban még bízott abban, hogy talán ezúttal szerencséje lesz, ám mostanra biztosra vette, hogy a barátok számát Tokióban sem sikerül majd növelnie.

Szinte semmit sem tudott Ryóról. Nem gondolta volna, hogy létezik nála is zárkózottabb ember, de a lakótársát szó szerint alig lehetett kirobbantani a néhány négyzetméteres szobájából. Szokása volt kilógatni egy táblát a búvóhelyére, mondván, online munkát végez, amihez elengedhetetlen a teljes csend, Haruki pedig semmi pénzért nem okozott volna nehézséget neki, így mindig igyekezett zajtalanul bevackolni magát a saját szobájába. Kivéve ma. Ma úgy ért haza, mint egy megzavarodott rinocérosz, amelyik nem találja a helyét.

– Valójában a gondolataid sokkal hangosabbak, mint te magad – fűzte hozzá Ryo, majd egy halk rezgést követően az okosórájára nézett. – Megint egy seggfej… Minek követsz be, ha szerinted gagyik a videóim…

Morgolódására Haruki csak hallgatott. Nem igazán használt semmilyen közösségi oldalt, jobb szeretett a mangák és animék világában elmerülni.

Elmélkedése közepette az esernyőjét az előszobai komód tetejére helyezte, a mozdulat közben azonban felgyűrődött az ingje a csuklóján, és kivillant az alkarja. Ryo most nem tett úgy, mint máskor, amikor feltűnésmentesen odapillantott, majd félrenézett. Megköszörülte a torkát, és megszólalt:

– Egyszer azért beavatsz, miféle baleset volt az? Megharapott egy kutya?

Haruki megigazította az ingét, és vállat vont.

– Ja, ez történt.

Amilyen peches, Ryo már az első találkozójukkor kiszúrta a sebhelyet. Harukit meglepte a hangjából kihallatszódó kíváncsiság, talán épp ezért remélte, hogy az együttélés folyamán sikerül valamifajta barátságot kiépíteni a fiúval. A sérülése viszont nem tartozott azok közé a témák közé, amikről szívesen társalgott.

Utálta az efféle kényelmetlen hallgatást, ami beállt, valahányszor szóba jött az alkarját csúfító heg. Még mindig nem tudott megfelelő hazugságot kieszelni rá, így inkább visszabújt a csigaházába, és egyszerűen elterelte a témát. Épp ahogy most is próbálta.

– Jött valami – nyújtotta át a korábban a postaládájukból kiemelt vastag, kissé meggyűrt borítékot Ryónak.

A fiú először csekély érdeklődéssel szemlélte, aztán elkomorult a tekintete.

– Nincs rajta bélyeg.

Harukinak csak most tűnt fel.

– Lehet, hogy valaki személyesen dobta be. A te nevedre jött, azt hiszem. – Bizonytalanul nézegette a címzést. Se pontos házszám, se teljes név. Egyetlen nagy R. szerepelt rajta.

– Kibontsam, vagy…?

Ryo azonban elmarta tőle, és ideges mozdulattal feltépte a szélét. A borítékból egy újság került elő, ám Harukinak nem maradt lehetősége hosszasan nézni, mert a lakótársa néhány szitokszó kíséretében megfordult, és mint aki se hall, se lát, bevonult a szobájába.

Ezt meg mi lelte?

Mivel Harukit egy ilyen nap után a saját dolgai jobban foglalkoztatták, hamar szertefoszlottak a lakótársa szokatlan viselkedését elemezgető gondolatai. A szobájához araszolt, és behúzta az ajtót maga után.

Haruki néha elgondolkodott, hogy ha nem fut bele abba a helyesírási hibáktól hemzsegő lakáshirdetésbe, vajon milyen szobát talált volna magának. A japán nagyvárosokban ritka az olyan albérlet, amit két személynek alakítottak ki, egész Tokióra jellemzőbbek voltak a kisebb, egyszemélyes lakások. Nem lett volna képe azt kérni a nagybátyjától, hogy egy olyat finanszírozzon neki a gyakornoki időre.

Jószerivel felélte a tartalékát, és a legutóbbi állásinterjúnak nem nevezhető kudarca után egyetlen emberhez fordulhatott tanácsért. Kajiwara Asaki intelmek helyett inkább a pénzét ajánlotta fel. Haruki nem okozhatott csalódást.

Nemcsak egy gyakornoki posztot veszíthetek, ha ez most nem jön össze – szorult össze a torka –, hanem búcsút mondhatok Tokiónak is.

Márpedig újévkor megfogadta, hogy soha nem fog visszaköltözni Saitamába. Amint a buddhista harangok zendülve rezonáltak végig a térben, hogy eltávolítsák a száznyolc emberi bűnt a japánok lelkéből, Haruki is kiirtotta magából a kétséget és a félelmet. Másnap vonatra szállt, és Tokióba utazott, hogy új életet kezdjen.

Mély levegőt vett. Előhúzta a zsebéből a szerkesztőségnél kapott nyakba akasztható kártyát, mire elfogta a rosszullét. Lerogyott a futonra, és törökülésbe húzta a lábát. Ahogy felemelte a fejét, farkasszemet nézett a szekrény tetején álló hófehér maneki-nekóval.

– Te tehetsz róla, ugye tudod? – mondta ki hangosan a gondolatait Haruki, és megcsóválta a fejét.

Nem, ezt nem kenhette a macskára. Ha tegnap nem vetődik el a melegnegyedbe, akkor ma semmi problémája nem adódott volna. Vagyis… mit hitegeti magát? Nyilván bármelyik napon rémesen érintené, hogy egy olyan jóképű, nyerésre született egyénnel kéne versenyeznie, mint amilyen ez a Kazuhiro. Bizonyára nagyon sokat ivott a klubban, vagy rémesen elcseszett estéje lehetett, amiért egyáltalán szóba állt vele.

Talán abban bízott, az egy éjszakás numeráját többet úgysem látja. Ki gondolta, hogy az univerzum így összeesküdött ellenük?

Haruki a tenyerébe temette az arcát. Csak mert olyan csúnyán összekapott a nővérével, még nem kellett volna felhúznia magát annyira, hogy belevesse magát az éjszakába. Ez sokkal rosszabbul is elsülhetett volna. Tényleg? Nem, ez a létező legrosszabbul sült el.

Túl későn vette észre az intő jeleket…

Megvakarta az állát, majd az ujjai a nyakára siklottak.
A következő másodpercben megdermedt körülötte az idő. Bólyák, focilabdák és zsámolyok kontúrjai rajzolódtak ki a szeme előtt, orrába a tornaszertár ismerős áporodott gumiszaga kúszott. A gyomra görcsbe rándult a kéretlenül előtolakodó emléktől. Sípolt a füle, talán, hogy feledje a körülötte felcsendülő hangokat.

Haruki gerincén végigfutott a hideg. A maneki-neko szánakozva vizslatta a szekrényről.

Már vége. Felnőtt vagyok, nem egy iskolás gyerek. Nincs mitől tartania. Bármit is rejt Kazuhiro múltja, bármilyen is az az ember, ezek után távol fogja tartani magát tőle, így nem érheti baj.

A saját múltamtól viszont nem szabadulhatok – rohant át sebesen Haruki elméjén. – Még szerencse, hogy nem emlékszem rá. Nem emlékszem, mi is történt valójában.

Haruki beletúrt egyenesszálú, fekete hajába, ami aztán visszahullott a homlokába.

Úgy tervezte, elvégzi a rá osztott feladatot a munkahelyén, megtesz mindent, és nem fog kilógni a sorból. Most bezzeg semmi esélye arra, hogy láthatatlanná váljon. Kazuhiro célponttá tette, a puszta jelenléte is feszélyezte. Az a régi, zsigeri fájdalom észrevétlenül kúszott egyre feljebb a gyomrában. Nem akarta újra átélni, hiszen annak idején olyan gondosan elrejtette magában, miután kijárta a középiskolát.

Ahogy megvakarta az orrát, tekintete ismét az integető macskaszoborra tévedt.

– Most kivételesen hozz szerencsét, kérlek! – Segélykérő mosolyt küldött a merev tekintetű figurának, ami természetesen válaszra sem méltatta.

Amikor megszólalt mellette a telefonja, Haruki ugrott egyet ültében.

– Hogy ment? És kérlek, felejtsük el azt a múltkorit! Elcseszett barom vagyok azért, amiket mondtam neked! Szeretlek, és utálom, hogy felbosszantottalak.

Haruki mosolyogva a plafonra emelte a tekintetét.

– Nem bosszantottál fel, Yae.

Csak annyira, hogy sutba vágtam az elveim, és elmerészkedtem a veszélyzónába. Majd a környék legveszélyesebb fenevadjának karmai közé sétáltam. Kösz, Yae!

– Szar napom volt, és igen, elkapott az ideg attól, amiért állandóan otthon gubbasztasz. De nem gondoltam komolyan, amiket mondtam. Tudom, hogy képes vagy barátokat szerezni, és nem tartalak elcseszettnek. Az én vagyok, egyedül én.

Harukit szórakoztatta a magyarázkodása. Hiába, a nővére végérvényesen maga mögött hagyta a japánok által oly nagyra tartott homályos megfogalmazást. Mióta eltöltött néhány évet az Egyesült Államokban, egészen másképp beszélt, egyenes jelleme pedig csak még inkább teret adott a lényegretörő kommunikációnak. Haruki valójában felüdülésnek élte meg a vele folytatott beszélgetéseket. Yae sosem mímelt érdeklődést, ha valami hidegen hagyta, és mindig kész volt egyenesen a közepébe vágni a dolgoknak. Ellentétben Haruki családjának többi tagjával, akik sportot űztek a dolgok szőnyeg alá söpréséből és a sötét titkok elhallgatásából.

Titkok.

Harukin borzongás futott végig.

– Szóval lépjünk tovább! – csacsogott tovább Yae, majd komolyabb hangnemre váltott: – Hogy vagy?

– Egészen jól, nem olyan rég értem haza – hadarta Haruki, és megköszörülte a torkát. – Holnaptól kezdem a gyakornoki időt.

– Remek. Boldog vagy?

Haruki torkában gombóc formálódott. Miért kell a nővérének minden kérdését ennyire pőrén szavakká formálni? Legszívesebben kiöntötte volna neki a lelkét. Hogy előző este addig csókolt egy vadidegent egy bárban, amíg el nem zsibbadt a nyelve. Hogy a rettegését legyűrve felment hozzá. Hogy aztán minden elromlott, mert úgy látszik, van, aki képtelen változtatni a neki szőtt sorson.

– Tudod, ha valami aggaszt, bármikor beszélhetünk – fűzte tovább a szót Yae. Aztán jött a csönd. Az a fajta, amit Haruki jól ismert, mert csak neki szólt. – Nem akarom, hogy magadba fojts valamit, aztán megint…

Végül elharapta a mondat végét. A ki nem mondott szavak átszelték a távolságot Tokió és Saitama között, és a falaknak feszültek, összenyomva Harukit, ránehezülve a mellkasára.

Nyelt egyet, majd palástolva a fájdalmat, erélyesen rákontrázott:

– Megint mi? – felpattant, és a konyhába ment, hogy megmelegítse a vacsoráját. Nem bírt tovább a szobájában maradni. – Az baleset volt, Yae. Tényleg nem értem, minek lovagolsz rajta!

Szinte maga előtt látta a nővérét, ahogy égnek emelt tekintettel a fejét ingatja.

– Oké, oké. Hagyjuk is!

– Apáékkal minden rendben? – váltott témát Haruki.
– Hogy megy az étterem?

– Csak a szokásos. Állandóan panaszkodnak, de persze mindig tele a hely vendégekkel.

Harukinak is hiányzott az otthon íze. Hiába bővelkedett Tokió a mesteri és színes konyhákban, egyik sem ért fel a helyi specialitásnak számító sült csirkével, amit az anyja készített.

– Örülök, hogy jól alakulnak a dolgok – jegyezte meg Haruki, és remélte, hogy a nővére nem hallja ki a hangjából a honvágy zöngéjét.

– Aha. És te jól érzed magad ott Tokióban?

Haruki a pultra könyökölt, és az időközben elkészült rament kezdte szürcsölni. Nem volt étvágya, de legyűrte az ételt.

– Te is imádnád. Gyakorlatilag egy palotában élek.

Körbenézett a konyhának csúfolt főzősarokban, aminek minden négyzetcentijét funkció alá vonták Ryóval, és ahol nem akadt egy üresen hagyott polc sem. Nem mintha annyi pakolófelület lett volna egyáltalán a helyiségben.

Yae kuncogott a vonal túlfelén.

– Hogyne. A toronyszoba a tiéd, királyfi?

– Természetesen.

– Helyes, onnan biztosan nem ragad majd el egy rokurokubi{9} sem – mondta Yae, mire Haruki erőltetetten felnevetett. A nővére rengetegszer húzta az agyát gyerekkorukban azzal, hogy rémesebbnél-rémesebb történetekkel ijesztgette, mint amilyen a rokurokubi volt. – Hacsak a lakótársad nem szabadít rád egyet. Hogy is hívják? Jól kijöttök?

A hangjából sütő aggodalom azokra az időkre emlékeztette Harukit, amikor a nővére a középiskolában megélt kudarcos barátkozási kísérletei miatt frusztrálta.

– Ryo nagyon rendes. Majd ha meglátogatsz, elmehetünk együtt bulizni.

A felvetés is abszurdnak hangzott, ezért Haruki a szobaajtó felé lesett, nem ólálkodik-e odakint a másik. Bár ettől nem kellett tartania. Valószínűtlennek tűnt a felvetés, miszerint Ryót érdekli annyira, hogy kihallgassa a beszélgetéseit.

Amikor újra visszaterelődött a beszélgetés a munkahelyre, Haruki komolyan megszólalt:

– Azért izgulok kicsit. Nem igazán tudom, hogy kéne bevágódnom a munkatársaknál.

– Jobban szerettél volna otthonról dolgozni? Unalmas!

– Tudom, és végül is mindenki nagyon kedves, de én… Ráadásul felvettek még egy gyakornokot, és…

– Ez pompás! – vágott közbe Yae. – Talán össze kéne barátkoznotok, nem gondolod? Hasonló cipőben jártok!

Ennél különbözőbb lábbelit keresve sem találhatnék.

– A végén csak egyikünk maradhat – bukott ki Harukiból akaratlanul.

Yae harciasan felhorkant.

– Akkor húzd fel a bokszkesztyűt! Egészen biztos vagyok benne, hogy az én zseniális és kreatív testvéremet választják majd a végén.

– Legyen igazad!

A telefonbeszélgetés jót tett Haruki hangulatának. Yae valami különös módon képes volt a legmélyebbről is visszarántani. Kár, hogy mostanában alig akadt idejük egymásra.

* * *

Haruki

Haruki másnap a szokásosnál is korábban ébredt. Zavaros álmai izzadtan, reszketve köpték ki magukból, ő pedig hosszú percekig meresztette a szemét a sötét szobában, hátha utánaerednek a fantáziájában élő szörnyek.

Meleg nedvesség, ami átszivárog a nadrágján. Rettegés, ami nyílvesszőként döfi át a bensőjét, és a mélybe taszítja. Fájdalom, ami annyi helyről éri, hogy nincs hova menekülnie.
A kezével takarja el a szemem, de a sötétség ott is utoléri.

Haruki addig dörzsölte a szemét, amíg ki nem porolt az elméjéből minden ott ragadt álommorzsát. A lidérces víziók egy darabig tovább záporoztak a fejében, porrá égő papírhajókról, harsány nevetésekről és a saját tükörképéről, akit sosem látott még ennyire elveszettnek.

Egyszerre akart emlékezni végre az újra és újra rátörő rémálomra, miközben érezte, ha mindent megtudna, a részletek széttépnék a lelkét.

Egyedül kapkodó lélegzetét hallotta, miközben a tekintete körbejárt a szűkös szobán. A tolóajtó rizspapírral borított ablakpaneljei mögött mozdulatlan feketeségbe dermedtek a bútorok átsejlő kontúrjai. Mindent körülvett a csend.

Kattogott az agya, de nem bírta maga elé vetíteni az álmában megjelent képeket.

Mellkasára szorította a kezét, és mély levegőt vett. Bármi is volt ez a démon, sikerült elűznie. Ahogy kimondta magában a szavakat, a szíve fájón megdobbant, mint aki tetten érte a hazugot.

Az a démon ott él bennem.

Haruki kismilliószor ellenőrizte az öltözékét, mégis idegesen tekintett komor tükörképére, miután beszállt az irodaház egyik üres liftjébe, és lehámozta magáról a sálat. Élére vasalt nadrág, rendezett, elegáns kabát, alatta a hófehér ing, minden a helyén. Az arcát megcsípte ugyan a reggeli hideg levegő, de remélte, hogy a pirosság hamarosan elmúlik.

Rajta kívül nem szállt be más, ezért maradt ideje, hogy igazítson a homlokát takaró tincseken. Időközben az ajtó elkezdett becsukódni, majd egy puffanást követően újra kinyílt. Haruki felpillantott.

Kazuhiro olyan éteri nyugalommal fürkészte, mintha előre tudta volna, hogy itt találja. Talán kifigyelte?

Haruki torka kiszáradt. A férfi most is remekül festett, és még csak nem is kellett megerőltetnie magát hozzá. Ahogy igéző tekintettel Haruki felé lépett, neki földbe gyökerezett a lába. Mire készül?

Ám Kazuhiro csak a liftgombok tárcsájához hajolt, és lazán benyomta a nyolcast. Haruki nem is értette, hogy felejthette el, akkor megúszhatta volna ezt a semmi jót nem ígérő közös liftezést. A zárt teret pillanatokon belül enyhe cigaretta, mentol és citrusillat töltötte be.

– Meddig akarod tettetni? – kérdezte félmosollyal az arcán Kazuhiro, amikor a felvonó hangtalanul emelkedni kezdett.

– Te… tessék?

– Úgy kezelsz, mintha idegen lennék. Lehet, hogy totál kiütöttem magam a múltkor, de van, amit nem tudok elfelejteni, Kajiwara-san.

Félreértelmezhetetlen sóvárgással nézett végig Harukin, aki képtelen volt bármit is kinyögni.

Kazu tekintete azonban a következő másodpercben megkeményedett, a kihívó mosolyt jeges fintor váltotta fel, miközben megszólalt:

– Például azt, ha valaki faképnél hagy, és még azt sem mondja meg, miért.

A bátorság visszaszállt Harukiba. Vállat vont, és próbált magabiztosnak hangzani.

– Nem éreztem jól magam.

Vajon mikor ér már fel ez a nyavalyás lift?

– Semmi bajod nem volt.

– Másnap korán kellett kelnem – hadarta Haruki.

– Ahogy nekem is.

Haruki a szemét forgatta.

– Mindenre van válaszod?

– Ezek kérdések voltak?

Haruki felszisszent, és hátrált egyet. A zavaró közelségtől a zárt cellát még szűkebbnek érezte. Megigazította a balján az óra szíját. Ökölbe szorult a keze, amit maga mellé feszített, miközben felszegte az állát. Magán is meglepődött, mit vált ki belőle a másik jelenléte. Mindig nyugodt, béketűrő, túlságosan is visszahúzódó emberként élt, akit nem hoz ki senki és semmi a sodrából. Erre jött Kazuhiro.

Szerencsére időközben felértek a nyolcadikra, és mire Haruki újra visszanyerte a nyugalmát, már csak Kazuhiro széles, egyenes hátát fixírozhatta. A látvány meglepő módon csak egy fokkal kevésbé dühítette, mint az az önelégült ábrázat.

Mosolyt kreált az arcára, és aprót biccentett a lift előtt várakozó munkatársainak. Az egyikük, egy elegáns öltönyt viselő szemüveges férfi biztató mosolyt küldött felé. Haruki megkerülte a többiekkel rögtön szóba elegyedő Kazuhirót, és az íróasztalához indult. Kazuhiro utánanézett, parázsló tekintete égette Haruki bőrét.

A reggelt a szerkesztőségben egy közös meetinggel kezdték, hogy aztán majd rovatonként üljenek össze a feladatok kiosztása végett. Haruki először a terem hátsó sarkába húzódott, de amikor látta, hogy riválisa nem rest beülni középre, meggondolta magát, és elől foglalt helyet.

Takashi főszerkesztő kényelmesen elhelyezkedett forgólábú székén, és hümmögve végigmustrálta a jelenlévőket.

– Sajnos Sato Daichi még mindig nem épült fel a múltkori síbalesete óta, kért még pár hét haladékot, addig biztos nem fog tudni dolgozni.

– Sosem hallottam olyanról, hogy valaki ne csak a lábát, de a kezét is eltörje síeléskor – ingatta a fejét a gazdasági rovat vezetője.

Ito Takashi arcáról lerítt, mennyire bosszantja a kialakult helyzet. Haruki ismeretlenül is részvéttel gondolt Sato Daichire, aki bizonyára nem teszi majd zsebre a fogadtatást, amiben visszatértekor részesülni fog.

– A munka viszont nem áll meg – köszörülte meg a torkát a főszerkesztő, és hümmögve végigvezette a mutatóujját az előtte heverő papírlap napirendi pontjain. – A következő évtől tervezzük beindítani az egyetemistáknak szóló mentorprogramunkat, ehhez majd kijelölöm azokat, akik összeállítják a gimnáziumoknak szóló prezentációt. És ha már újítás… Jelenleg két gyakornokunk van. Kajiwara-kun – fordult ekkor Harukihoz Ito Takashi. – Bemutatom Ninót, aki a bulvárrovatot vezeti. – Haruki biccentett a szemüveges férfinak, aki ugyanolyan barátságos mosollyal jutalmazta, mint reggel a lift előtt. – Nem emlékszem pontosan… van jártasságod a szórakoztatóiparban? Írtál cikkeket korábban idolbotrányokról vagy hasonlókról?

Minden szem rászegeződött. Haruki kihúzta magát a széken, próbált magabiztosnak látszani. A kollégái figyelmesen várták, mit felel, még Nino is lehajtotta a laptopja fedelét. Haruki mögött megnyikordult a szék, ahogy Kazuhiro kíváncsian előrébb hajolt.

– Leginkább statisztikai elemzésekkel foglalkoztam.
A korábbi munkahelyemen a legfőbb témám a fenntartható energia volt.

A főszerkesztő megvakarta széles orrnyergét.

– Igen, igen. Nos, nálunk lehetőséget kapsz, hogy mást is kipróbálj.

– Egészen más dolgokat is – fűzte hozzá halkan Nino.

Haruki bőszen bólogatott. Tudta, milyen kevés tapasztalata van egy ilyen pozícióhoz. A korábbi alkalmankénti cikkírást még csak nem is nevezhette igazi munkának. Szerette, hogy otthonról végezhette, személyes találkozók nélkül.
Az olcsó szobák ellenére, amikre futotta, a magány a legjobb barátja lett, sosem érezte magát rosszul a négy fal között. Rajta kívül azonban az összes családtagja a haját tépte az idegességtől, amiért nem képes egy valamirevaló állást szerezni.

– Csak aggódunk, Haru-chan – mondogatta naphosszat Yae. – Nem a home office a baj. Hanem hogy te amúgy is bezárod magad. Ha még csak ki sem mozdulsz, az már olyan, mint egy börtön.

A börtön néha nem is rossz. Azt jelenti, senki sem léphet túl közel. A rácsok nem csak bezárnak, kint is tartanak dolgokat.

– Rendben lesz így, Kajiwara-kun?

Haruki felkapta a fejét. Hinni akart a főszerkesztő biztató barna szemének, annak ellenére, hogy lövése sem volt, épp mire készül igent mondani.

– Rendben, persze – felelte alig hallhatóan.

Ito-san elégedetten biccentett, majd újra megszólalt:

– Remek. A gyakornoki idő még eltart egy darabig, és tekintettel Daichi távollétére, kénytelen vagyok ezt a feladatot most így kiosztani. A részleteket majd megkapjátok Ninótól.

Haruki összevonta a szemöldökét. Mi ez a többesszám?

– Hiába vagytok riválisok, arra az időre munkatársakként kell együtt dolgoznotok.

Haruki pislogott. Kivel kéne együtt dolgoznom?

Egy kéz simult váratlanul a vállára, és erősen megszorította.

– Alig várom a közös munkát.

2. fejezet

Haruki reggelente a Kumanoka Park mellett haladt el, így elkerülte a főbb utcákat, ahol úgy sejtette, Daigóék közlekednek az iskola felé. Jellegtelen kis híd vezetett át a csatornán, Haruki csak a napokban tudta meg, hogy Shinnari-híd a becsületes neve. Valaki a szülei éttermében mesélt arról, hogy amilyen keskenynek és átlagosnak tűnik a csatorna a város ezen részén, olyan különleges legenda bújik meg mögötte. Állítólag a víz megjegyez minden arra elhaladót. Ha pedig valakit újra arra vet az útja, a patak elésodorja majd azt, amire szüksége van.

Haruki nem tudta hova tenni ezt a mendemondát, ezidáig nem is foglalkozott vele. Ám most valamiért eszébe jutott, ahogy a kellemes, késő tavaszi reggelen elhaladt a víz mentén, és rálépett a híd kövére. Két oldalán szürke fémrács, a hídhoz idomuló jellegtelen hangulatot festve, aminek még a kövezete is az úthoz hasonló grafitszürke aszfalt volt, így tényleg olyan érzetet keltett, mintha ott sem lenne. Csak annak tűnt fel, hogy áthalad rajta, aki nem merült mélyen a gondolataiba, aki kicsit kitekintett a saját valóságából a külvilágba. Ez történetesen nem tartozott Haruki kedvenc elfoglaltságai közé. Neki lételeme volt az álmodozás, de az utóbbi hetek megedzették: minduntalan résen kellett lennie, nehogy Daigo és a bandája keresztezze az útját. Ezért egy ideje lemondott a napközbeni ábrándozásról, ez pedig kellőképp lefárasztotta. Most jólesett eltöprengenie ezen a furcsa, semmilyen kis hídon, ami itt állt az út közepén. Céltalannak ugyan nem mondható, mert mégiscsak átívelt alatta a patak, de semmiképp sem az az építmény, amin megakad az emberek szeme.

Haruki megállt, kiélvezte a napfényt, ami az arcát melegítette, és lehunyt szemmel belekapaszkodott a hűvös korlátba, aztán jobban szétnézett. Most vette csak észre, hogy a fémszínű korlátokon túl vibrálóan zöld fű nőtt és rozsdavörösbe hajló, hosszúlevelű virágok, amiknek Haruki nem tudta
a nevét. A víz útját kövek szegélyezték, úgy tűnt, rendszeresen karbantartják a helyet, hogy ne vaduljon el a növényzet, és a vízfolyást ne akadályozzák a lehulló gallyak és falevelek.

Haruki áthaladt a hídon, majd újra megállt. Maga mögé pillantott, hogy ellenőrizze, nem figyeli-e valami járókelő, míg végül lendületet vett, és átugrott a korláton.

A puha fű finoman zizzent a talpa alatt, ahogy földet ért. Leguggolt a kövek mellé, és csak figyelte a halk sodrást, hallgatta a kabócák neszezését, ami idelent jobban felerősödött, mint mikor az aszfalton lépdelt.

Ahogy a csatorna egyik irányába nézett, valami furcsát vett észre. Először azt hitte, csak a szél fújt a vízbe valamit, de ahogy közelebb úszott, rájött, mit lát. Egy szépen meghajtogatott papírhajót. Vitorlája szinte szikrázott a napsütésben, ahogy Haruki elé ért.

Haruki nem tétovázott, gyorsan kikapta a vízből. Ujjainak szokatlan volt a hűs víz érintése, óvatosan tartotta tenyerén a ladikot, nehogy benedvesedjen a teteje. A hajó aljára kent viaszról leperegtek a cseppek.

Aztán Haruki felállt, és a kezével ernyőt formálva a szeme előtt, sokáig bámészkodott, hátha meglátja a távolban, ki készítette a kis hajót. De senki sem közeledett sem az út szélén, sem itt lent, a csatorna mentén.

Ekkor egy másik hajó bukkant fel a horizonton.

Harukin gyermeki izgatottság lett úrrá, miközben várta, hogy odaérjen hozzá. Ugyanolyan fehér papírból csinálták, élesen és pontosan hajtva meg a megfelelő oldalakat. Haruki nem akarta elrontani az idegen játékát. Nyilván a maga szórakoztatására tette őket a vízbe, de aztán eszébe jutott valami. Előkapta a táskájából a tolltartóját, és a kék filccel hullámokat pingált az egyik hajóra. A másiknál eltöprengett, végül a mellette nyiladozó fehér szirmú virágot rajzolta rá.

Miután mindkettőt óvatos mozdulattal visszahelyezte a vízre, hátrébb lépett a pataktól. Belefeledkezve figyelte, ahogy a két kis papírhajó folytatja útját, míg el nem tűntek a szeme elől a következő kanyarban.

Haruki feleszmélve kapott a telefonja után. Már ennyi az idő?

Később az iskolapadban, kifulladva a futástól, gondolatban még mindig ott járt a kis hídnál, és azon töprengett, meddig úszhattak el azok a papírhajók. Remélte, nem süllyedtek el útközben, és nem ütköztek uszadéknak. Amikor a tanár belekezdett az órába, Haruki még utoljára arra gondolt, vajon ki lehetett az illető, akinek rárajzolt a hajóira.

Aztán a valóság, az órák, a jegyzetelés elterelte a figyelmét a fantáziálásról. Azt meghagyta akkorra, amikor ismét elvetődik a csatorna felé.

* * *

Haruki

Ryónak reggel a színét sem látta, minden bizonnyal odabent aludt a szobájában. Harukinak fogalma sem volt, mit dolgozik, miből van pénze, és nem is firtatta. Amíg csak a szegényes kis albérlet felét kellett kicsengetnie, bőven megelégedett annyi információval, amibe beavatta a fiú.

Nyújtózkodott, majd felkelt, és öltözni kezdett. Az asztalán a beléptetőkártya mellett ott pihentek a nemrég vásárolt, olvasatlan mangák.

A szoba sivár fala megrovón magasodott körülötte. Otthon, Saitamán teleragasztotta a kedvenc képregényeinek szereplőivel. Azokba a történetekbe menekült, azokkal élte túl. Itt még remélte, hogy menni fog a fantáziavilága nélkül is.

Egyedül az otthoni futonmatrac hiányzott neki, ami alatt kényelmes tatamipadló terült el, nem a kemény, nyugati típusú padlózat, ami itt, Tokióban fogadta.

Úgy negyedórával később Haruki a fürdőszoba keskeny, maszatos tükrében kialvatlan tekintetét vizslatta. Néha eltöprengett, más is látja-e azokat a dolgokat, amiket elrejt magában, de a képmása eddig megbízhatónak bizonyult, tökéletesen palástolt mindent, amit nem akart a külvilág tudtára adni. Azt is, amit még saját maga előtt is titkolt. Akadt olyan sötét felleg, ami olykor kiült a szemére, és fogalma sem volt, milyen erők táplálják a benne megcsillanó fájdalmat. Nem is akarta tudni.

Ha túl sokáig időzött a tükör előtt, mindig védtelennek és kiforratlannak látta magát. Volt egy furcsa gondolata arról, hogy reggel az ember mintha befejezetlen lenne, körvonalak nélküli. Épp, mint kamaszkorban. Akkortájt még napközben is elveszítjük a kontúrokat, és hagyjuk, hogy mások rajzolják meg helyettünk.

A csap élesen felsípolt, ahogy Haruki megengedte a vizet, majd az arcára locsolt belőle.

A saitamai gimnáziumban… Akkoriban minden reggel kereste az értelmet ezekben a mélybarna íriszekben, és riasztó volt látnia, mennyit veszítenek a fényükből, ahogy telnek az iskolában töltött hetek, hónapok. Nem a tanulás volt a gond. Most sem a munka. A probléma mindig az emberekkel kezdődött, és Haruki megtanulta, mennyire vigyáznia kell velük.

Misaki Kazuhiro azonban nem Okuda Daigo. Akármilyen öntelt, sosem lesz olyan. Haruki csak most vette észre, hogy az ujjai akaratlanul kúsztak az arca elé, hogy a száját érintsék.

Mintha ezer év telt volna el azóta, hogy a bárban megcsókolta. Elhessegette a képet, ami sehova sem vezetett, csak keringett benne szakadatlanul, akár egy önmagába visszaforduló csermely.

Az üzleti negyed felhőkarcolói égbeszökő jégkristályokként magasodtak a téli reggel szokatlan napsütésében a széles utca két oldalán. Haruki dolgos hangyának érezte magát, aki a boly leszabályozott útvonalain teszi a dolgát, becsatlakozva a nagy egészbe, a közös zene ritmusába. Szerette a reggeli útvonala rutinját. A metrón utazó tömeg dacára élvezte, amikor a részévé vált – akkord lett egy folyton változó szimfóniában.

A szerkesztőségben a kollégái izgatott beszéde és pusmogása töltötte be a folyosót. Mire Haruki odaért az egylégterű szerkesztőségi szobába, meglepetten látta, hogy az ő asztalát állják körbe. Vagyis… a mellette lévőt. Kazuhiro asztalát. A férfi ugyan még nem érkezett meg, de az asztala mintha magába itta volna az energiáit, egyszerűen odavonzotta az embereket. Két újságíró kolléga, akiknek Haruki nem tudta a nevét, épp bőszen magyarázott valamit egymásnak. Egyikük, egy alacsony, kopaszodó fickó annyira beleélte magát, hogy észre sem vette, hogy a szemüvege az orra végéig csúszott.

– Én megmondtam, ahogy betette a lábát…

A másik leintette.

– Dehogyis. Csak azért tudtad, mert az ismerősöd elszólta magát.

– Nem igaz! Ahogy megláttam, éreztem, hogy vele csak jól jár az újság. Nem véletlenül verseng érte több más hetilap!

– Verseng? – A magasabbik férfi keresztbe fonta a karját maga előtt. – Azért azt nem mondanám. Még sokat kell tanulnia.

– Nem mindegy? – szakította félbe őket Sakura, a Harukinál nem sokkal idősebb kolléganőjük. – Örülnünk kell, hogy itt van. A fiú tehetséges, még bármire viheti…

– Ti miről beszéltek? – kérdezte óvatosan Haruki.

Sakura elmosolyodott a kíváncsiságán.

– Misaki-sanról, a másik gyakornokról. Habár kezdő és nem végzett olyan nagy múltú iskolában, mint te, Kajiwara-san, de egy jó húzással elérte, hogy ismerjék a nevét.

– Tényleg? – Haruki őszintén elcsodálkozott ezen. Vajon miféle ismertséget tudhat magáénak a vetélytársa?

A két férfi összenézett, majd a szemüveges válaszolt:

– Lebuktatott egy korrupt építési vállalkozót, aki nem éppen tiszta ügyletek sorát vitte végbe, hogy megnyerjen egy-egy tendert, vagy megkapjon valamilyen területet. Mindezek tetejébe pedig úgy másfél éve meghalt valaki az egyik építkezésén. Biztos semmilyen szabályt nem tartott be. Szegény gyerek, még nagyon fiatal volt… a vállalkozó, pedig egy igazi gazfickó! És egy ilyen kis újonc, mint Kazuhiro képes volt elérni, hogy előzetesbe tegyék. A Miyamoto Corporation fejét! Elképesztő, igaz? Senki sem tudja, hogyan…

Ekkor Nino bukkant fel az asztalok között. Divatosra nyírt frizurája szimmetrikus arcot keretezett, magas homlokán megemelkedett sötét szemöldöke. Épp az ingujját igazgatta, miközben somolyogva végignézett rajtuk.

– Nem tudtam, hogy egy pletykarovatot vezetek.

Sakura beharapta a száját, és kopogó cipősarkakkal visszasietett az asztalához. A két másik férfi is motyogott valami bocsánatfélét az orra alatt, aztán elvonultak a kávégép irányába.

Harukinak sem maradt más választása, leült, és behúzta a székét, habár még magán érezte Nino tekintetét.

– Ha kérdezni szeretnél, máskor engem keress meg, Kouhai