Az éjtükrös szelence

Jenei András

Az éjtükrös szelence

Írta: Jenei András

A borító Gyarmati Enikő fotója alapján Jeneiné Gátfalvi Ágnes és Rénes Márton munkája

Szerkesztés: Salamon Teodóra

Korrektúra: Luca Anna

Copyright ©Jenei András, 2017 Minden jog fenntartva!

ISBN

Anno 1848 elején

Az eddig fel-felcsapó szél most elhalt. A hegy fáinak az éjjelbe nyúló lombjai mozdulatlanná dermedtek, a hangok egy pillanatra elhaltak, és csak onnan lehetett tudni, hogy még él a világ, hogy éjszakai felhők szaladtak az égen.

A Svábhegyről letekintő ember úgy érezhette magát, mint aki egy sötét lepellel letakart hantot figyel, s felette ott terpeszkedett a csillagos ég. Lentről a Rózsadomb hallgatva nézte a csillagokat; nem zizegett, nem zörgött, csak aludt, és néha felkacsintott a Hármashatár-hegy feletti óriási holdra.

A sárga korong akkorának tűnt, mintha közelebb jött volna, mióta megdagadt. Megvilágította az alant szunnyadó, lusta rügyben pihenő erdőket, az egyre több helyen kialakított szőlőtőkéket, a szaporodó épületeket, a hegy ormain lapuló fákat és a mögötte halkan morajló Dunát is. Ha néha nem takarták volna el az előtte elfutó, sötétben is fekete, de világos szélű fellegek, állandó és erős fényével lámpása lehetett volna a vidéknek. Ám amikor bevonták foltos arcát, az éj még nyomasztóbb lett. A csend már fájt a villa tetején álló alaknak. Ha nem csikordult volna meg a lába alatt az apró kavics, ha nem súrlódott volna vászonnadrágja szára, ha nem hallotta volna saját szívdobogását, azt hihette volna: megsüketülve ért fel ide. Fekete felöltőjével úgy simult ő is bele a hegyre, a Budára fekvő éjszakába, mint aki ott sem akar lenni. Egyetlen pillanatra, amíg ismét feltűnt a hold, és szembenézett vele, láthatóvá váltak fehér és véreres szemei, groteszk mosolyából felvillanó fogai, de más egyéb nem árulkodott jelenlétéről.

Remegő kezével (melyet részben befedett egy átvérzett kötés) előhúzta egész esti társaságát, egy üveget, melyből már szinte az utolsó kortyig kiitta a tavalyi szilvapálinkát - ezt még a professzor kapta Jókai Mórtól, aki egy alkalommal meglátogatta őt -, és két húzás között felkacagott.

A kacaj visszhangjára megmozdultak a fák ágain a levélkezdemények, mire egy bagoly huhogott válaszul, s eközben a nevetésből zokogás lett. A férfi ismét a szájához emelte az üveget, majd amikor rájött, hogy abban már nem maradt semmi, egy lendületes és kissé megingó mozdulattal kihajította a végtelen mélységbe. A tovaszálló üveg a rajta átfutó levegőtől sípolni kezdett, majd a vékony sivítás felhangosodott, és sikoltássá, feldübörgő, ördögi ordítássá vált. Aztán hangtalanul becsapódott valahol.

Az alak a Frivaldszky-villa tetején futó kőkorláthoz érve megtámaszkodott, s már ismét vérző tenyeréről vörös cseppek hullottak a tetőre és a mélybe is. Jobb kezével megtörölte a száját. Körszakállára kifolyt nyálán ismét felvillant a hold fénye, szemei megremegtek, és úgy kezdtek körbeforogni, mintha követni akarnák az égi korong határait.

A szipogó és néha felkacagó férfi tudata el-elborult. Hol tudta, hogy ő a villa urának, Frivaldszky Imrének, a természettudományok professzorának a majorosa, s feladata az épp nem látogatott kiskastély felügyelete, hol meg elveszett mindez. Ilyenkor csak azon tettei villantak fel lelki szemei előtt, amelyek életét ide vezették. A tetőre.

A következő pillanatban felállt a tömör kőkorlátra, és belenevetett a holdba. Az pedig kinyújtotta kezeit, megjelentek vérben forgó szemei, villanó fogaitól sötétlő és villás nyelvétől ijesztő szája, majd suttogni kezdett: - Bátor voltál, gyere, és add oda léted!

Lábai engedelmeskedtek, s a fiatalember, kezet akarván fogni az őt csalogató holddal, kitárva karjait lelépett a semmibe.

Ahogy zuhant, emlékei visszavitték őt arra az estére, mikor egy fél éve a rábízott villa melletti házában meglátta őt fiatal felesége.

Az asszony ott ült az asztaluknál, vacsorázni készült, s ahogy ő belépett, megállt a kezében az evőeszköz. Végigmérte sokadszorra részegen hazatérő férjét, majd csak nyelt egyet, és folytatta az étkezést. S nem is történt volna semmi, ha az ittas férfi kezében nem lapult volna meg egy kitömött bagoly teste, amit a villából hozott át.

- Hányadik holmit lopja el a professzortól? - kérdezte a nő, majd megtörölve kezét a tányér melletti ruhában, a következő mozdulattal felállt.

- Mi köze hozzá... maga... kurva?!

- Igaza van, Mihály. Én csak egy kurva vagyok, s így közöm sincs ahhoz, hogy maga meglopja a gazdáját. De amint.

- Fogja be a száját! - kiáltott rá a nőre a férfi, majd arcon vágta feleségét.

Az ütés erejétől a nő megtántorodott, majd elesett, szoros copfja szétbomlott. Kezéből kizuhant a tányér, és csörömpölve tört darabokra az érdes, fehér kövekkel kirakott konyhában.

- Most menjen ahhoz a fattyú kölyökhöz, és tegyen róla, hogy éjjelre kussoljon!

- Holnap elhagyom, Mihály - törölte meg felrepedt száját a nő, majd remegve felállt.

Ahogy arrébb lépett, és összeszedte a porcelándarabokat, hallotta, amint az ura kinyitja az emeletre vezető lépcsőfeljáró ajtaját.

- Hallotta, mit mondtam? - kérdezett rá, és hogy nyomatékosítsa mondanivalóját, a cserepeket úgy hajította a szemétbe, hogy azok ott ismét csörömpöltek.

- De vigye a kölykét is!

- Megkeresem a professzor urat, és mindent elmondok neki.

- Hogy mit csinál? - fordult vissza a majoros, s arcán megfeszültek az izmok.

- Elmondom, bár előbb-utóbb rájön ő is, hogy meglopja, és a holmiból fizeti ki a kártyaadósságait.

- És azt is elmondja neki, hogy lefeküdt a barátjával? -kérdezett vissza egyre hangosabban a férj, s letéve a madarat az asztalra odalépett a feleségéhez.

- Ez a maga szégyene, hiszen ahhoz, hogy családja legyen, gyerek kellett. Maga pedig képtelen rá. Ez a szégyen...

- Te büdös cafka! - ordított fel ismét a ház ura, s közben észre sem vette, hogy dühében már tegezi a nőt. Erővel rámarkolt az asszony torkára; annak elakadt a lélegzete, kezeivel szélesen csapkodni kezdett, majd megragadta a férfi csuklóit. A vékony női kezek bele-belemartak a vaskos és izmos, erektől duzzadó karokba, de hasztalan.

- Elegem van magából - nézett a nő arcába a férfi, s még szorosabban fogta a nyakát.

- - Eee... ee... ahhh... eeng... eee...

A most már remegő asszony még egyet-egyet rúgott, majd ahogy szemei kidülledve tekintettek először urára, aztán valahova a távolba, teste elernyedt. A hatalmas ujjak még erősebben szorították. Amikor egy halk roppanás hallatszott, tudottá vált: nincs tovább.

Egy pillanatig még ott függött Mihály karjaiban, aztán lezuhanva a padlóra úgy terült el, mint egy madárijesztő, amiből kiemelték a tartórudat.

Mihály mozdulatlanná dermedve nézte halott felesége testét. Kapkodni kezdte a levegőt, ránézett remegő kezére, és tudatosult benne, mit tett.

- - Úristen!

Kintről hirtelen hangos csattanás hallatszott. A zörej megismétlődött, azonnal megfagyasztva a vért Mihály ereiben.

„Ki jött ilyenkor? Az este már rég él, nem hiszem, hogy a professzor. Te jó ég! Az asszony! Én.” - futott át az agyán a gondolat.

A csattanás ismét hallatszott, és a következő pillanatban az emeletről is csatlakozott hozzá egy majdnem ugyanolyan zörgés.

Egy szempillantásig csend, majd halk, süvítő fütyülés.

„A fenébe, a szél csapkodja a zsalugátereket.”

Ismét a megfojtott nőre nézett, és gyorsan tudatosult benne, hogy hamar kell cselekednie. Itt és most már mindegy volt, hogy mi történt, hiszen felfogni is nehéz lett volna az egészet. El kell tüntetnie a holttestet, aztán ráér azon gondolkodni, hogy mit mondjon majd a kérdezősködőknek. Na és a gyerek...

Ekkor megreccsent valahol egy padló, majd felsírt az emeleten a csecsemő.

„Mi lesz a gyerekkel Zsuzsa nélkül? Egyfolytában sírni fog. a kölyök, aki nem is az enyém.”

Valahonnan, egészen mélyről felcsendült a most már halott asszonya hangja. Ránézett az arcára, és egy pillanatra olyan volt, mintha mozgott volna az elkékült száj.

„Nem tudja majd eltüntetni az igazságot. A fiú és az én lelkem fogja elárulni. Gyilkos!”

Mihály nem gondolkodott, hanem döntött. Nem várhatott, hiszen a történések közepén járt, és ha reggelig nem csinál valamit, a másnap érkezők sokat fognak kérdezni. S csupa olyat, amiből kiderülhet, hogy valami nincs rendjén.

„Ha azt hazudom, hogy elhagyott, miért maradt itt a kölyök? Ha elutazott, akkor szintén. Mindkettőnek mennie kell. mindkettőnek. a kölyöknek is.”

Az események úgy követték egymást, hogy semmi nem fordíthatta vissza onnantól kezdve, hogy Mihály fejében megfordult a „mindkettőnek” szó.

Felérve a szobába odalépett a kisgyerek bölcsőjéhez, és megállva felette lehunyta a szemeit. Nem bírta a közben elcsendesedő Tamáska (akit még józanul sem fogadott el és nevezett nevén) tekintetét. Mert az beszélt volna, az ordított volna, az őt ölte volna meg.

„Gyilkos vagy, gyilkos leszel.”

S abban a pillanatban, amikor rátette a párnát a gyermek fejére, tudta, hogy ő is érzi, innen nincs visszaút. Nincs

10 értelme sivalkodni, az már nem segít a helyzeten. Mint a bárány, aki elcsöndesül, ha viszik leölni. Némán sír csupán. Ha jó a mészáros, sikoltás sincs...

Néhány órával később Mihály betemette a gödröt a villa pincéjének aljában. Az ásáskor a kapkodás miatt megsebezte a kezét, de gondolatai olyan gyorsan és üvöltve száguldottak, hogy nem is foglalkozott vele. A tetemekre köveket dobált, és úgy hordta vissza a földet, hogy ha meg is süllyedne, soha senki ne jöjjön rá, mi van alul. Tudta, hogy a kertben nem rejtheti el a holttesteket. Ha a professzor unokái vagy a barátai hoznák a kutyáikat, azok - ha véletlenül is - elárulnák a föld titkát. Itt viszont sosem járnak azok az állatok. Itt csak ő jár, ha dolga van. Még a professzor sem jön ide le. Ő csak fent a villában teszi a dolgát; írogat egész álló nap, aztán a bogarait, a csigáit és a kitömött állatait rendezgeti.

„Az a barom! Gyűjtöget, majd elajándékozza azt a sok mindent. Ha meg elutazik, mint a múltkor is, a messzi földekre, a határokon túl, s onnan hoz valamit, azt is odaadja a Nemzeti Múzeumnak. Bolond.”

***

A reggel megérkezett, s vele a hazugság is. A kérdésekre azt válaszolta, az asszony vidékre utazott a gyerekkel egy hosszabb időre, hogy meglátogassák a rokonságot.

De jött a következő hét, a következő hónap, és Mihály elveszítette a fonalat. A tél beköszöntével teendői megcsappantak, csak a villát és a parkot kellett körbejárnia. Nappal, ha lement a városba kártyázni, a szerencse sose állt mellé, éjjel pedig álmatlansága okán

11 ült a középkori várra hasonlító „nyaraló” előtt, és bámulta a lent egyre szaporodó apró tüzek, lámpások felfelvillanó fényeit.

A pénze (ami az éves szinten kapott harminc pengőforintot illetően elfogadhatónak minősült) minden alkalommal gyorsan elfogyott, és már nem volt a villából mit úgy elvenni, hogy azt ne vegyék észre. Megindult lefelé a lejtőn. Idővel már nem járt le a városba, csak elvégezte a feladatait, és egyre gyakrabban nyúlt a boros-és a pálinkásüvegekhez, melyeket a szomszédos pincékből hozott. Ekképpen folyamatosan butult, ám az emlékei nemhogy halványultak volna, mindig élesebben tértek vissza. De ha nem tompította el magát, a lelkiismerete nem hagyta békén.

Nappalok teltek el úgy, hogy magában beszélve nyugtatta ezt a belső hangot. Ő nem hibás azért, amit tett, a két megölt ember lelke már a mennyben él, így nincs mitől bánkódnia, de ha mégis bűnhődnie kell, akkor annak is eljön a napja. Bár félt a haláltól, a félelem képes volt elszállni néha, és ilyenkor csak azért nem végzett önmagával, mert addigra már annyit ivott, hogy eldőlt, mint egy zsák.

S ahogy felébredve - bárhol is nyomta le az alkohol a házban - rájött, hogy már éjjel van, és igazán pihenni kellene, aludni sem akart már; tudta, rémálmai visszavisszatérnek majd. Felesége és gyereke szellemei minden éjjel meglátogatták. Lila arcukkal, kidülledő szemeikkel, kőágyban és csupa földesen... Kiáltottak az éjszakában, hívták és bizonygatták, hogy bűnhődni fog: hosszú és szenvedéssel teli lesz az élete.

12

„A halál az ön számára megváltás lenne, de ha utoléri, átok sújtja majd, és mindaddig kóborol a lelke, amíg szabadságunk elnyerhetjük” - zúgták minden esetben a hangok, és amikor magához tért, izzadva vette észre, hogy amíg aludt, ruháját összevissza tépte magán, és ha szerencséje volt ágyban ébredni (s nem a konyhaasztalra borulva vagy a szobaablak alatt), az ágynemű sem úszta meg.

Idővel a fejében a hangok erősödtek. Sikoltottak, dübörögtek, majd elnyújtottan tépni kezdték dobhártyáját. Ha a birtokot járta, ágak reccsentek, vagy morgott a föld, és ahogy odanézett, úgy tűnt, mintha a fák gyökerei kimásztak volna a földből, és karmaikkal felé nyúltak volna.

Ha elhomályosodó, ittas tekintetével kinézett az éjszakai világba a lakása ablakain, a tükörképe mögött meglátta Zsuzsa alakját; feje lila volt, és karjaiban ott fogta a fekete fejű gyereket is. Szája feldagadva suttogott, a halk szavak vicsorgásba fordultak, majd üvöltéssé teljesedtek ki: „Gyilkos! Tolvaj, iszákos, gyerekgyilkos!”

A parkban járkálva figyeltek rá az állatok. A fákra fekete varjak szálltak, és miközben tépkedni kezdték tollaikat, károgásukból szidalmak hallatszottak ki. Az éjjel egy huhogó bagoly megborzongatta Mihály amúgy is gyenge idegeit, s a minduntalan vernyákoló macskák épp előtte csaptak össze, vagy az ablaka alatt nyávogtak.

A szomszéd birtokán a télre itt hagyott kutyák végigvonyították az éjjeleket, de maga a természet is rettentő zajt csapott... Mintha minden ellene játszott volna.

13

- Elééééég! - ordította gyakran, s egy alkalommal összetörte a kicsi tükröt a szobájában.

Végignézett véres kezén, a földre hullott tükördarabokon, majd eszébe jutott a pillanat, amikor arcon vágott felesége kezéből a földre esett a tányér.

„Elmondom neki, maga gyilkos!   Elhagyom!

Gyerekgyilkos! Gyiiiilllkooos!”

Mihály felugrott, majd lekapva a kijárat mellett lévő kulcstartóról a villa bejáratához és a tetőkilépőhöz vezető zár kulcsát, kicsapva az ajtót szaladni kezdett a szomszédban álló kastély felé.

Felrohant a csigalépcsőn, a hall mögött, és néhány perccel később ellépett a peremtől a semmibe. Nem maradt más utána, mint néhány vércseppből összeálló tócsa, csak egy folt, mégis hullámokat vert...

A test sikoltás nélkül, tompa puffanással érkezett meg a fal tövéhez. Karjai groteszk módon a semmit markolva és hátracsavarodva feküdtek a nyaka mellett; koponyája annyira összetört, hogy arca felismerhetetlenné vált. A körülötte terjedő vér tócsát alkotott; szája mosolyra húzódott, szemei kidülledve bámulták az itt hagyott világot.

Feltámadt a szél. A csillagos eget most szinte azonnal betakarták a felhők, majd, mint a nyugaton lévő Balatonnál szokott, hirtelen csapott le a vihar. Dörgött az ég, s egy perccel később a hegyre lesújtó villám megindította az egek csatornáit. Az eső keményen verte a földet, a tetőt, a falat, a holttestet és a körülötte kifolyt vértócsát. De azt nem tudta bemosni a földbe, csak ráfestette a beton- és kőlapokra. A főbejárat melletti díszes korláttal körülvett terasz tövébe.

14

Látomások

A kora nyár úgy hozta magával a meleget, hogy azt sokan nehezen viselték. A fák már kibontották rügyeiket, a madarak túlvoltak a fészekrakáson, és a tavasz végét szinte égette a sűrűn beépített hegyre és a Budára rányomuló meleg.

A Szabadság-hegyen évtizedek óta működő iskolaszanatórium „lakói” viszont boldogan vették birtokukba a gondosan rendezett kertet. Végre nemcsak az egykori villa épületében működő osztályban telhettek a gyógyulással múló napok, hanem a tiszta levegőjű parkban is. A légúti, asztmás kórképek rendezetté és uralhatóvá váltak a megfelelő klíma alatt; itt minden ideális volt azoknak, akik a szmogos városban szinte naponta kénytelenek voltak a légzéselégtelenségüket spray-vel kezelni. Amíg a nyárelő hozta a virágpolleneket, a nehezebb légnyomás miatt visszatérő fulladásokat, itt, fent, amellett, hogy gyógyszerekkel és kezelésekkel karbantartható volt sok betegség, a gyerekek tanulhattak is.

A Béla király úti telepen több osztály is működött. A legszembetűnőbb épület mégis a bejárati kapuval szemben álló egykori kiskastély volt; a VIII-as méltóságteljesen nézett le a hegyoldalról a Rózsadombra és a mögötte emelkedő Hármashatár-hegyre. A kép olyan volt, mintha egy zöld szőnyegre kiborult volna egy doboz kockacukor; a szétszórt épületek és a közöttük húzódó utak vonalai úgy hálózták be a mélységet, mint harmatos pókháló az őt körülvevő fenyőágakat. A fákkal és bokrokkal körülvett területen sárgálló villa fehér

15 ablakaival, az egykori főbejáratát támasztó teraszával -amelynek oldalán kicsiny, kőoszlopos korlát futott körbe - ásítozva engedte ki magából a gyerekeket. Azok pedig elfelejtve, hogy betegként érkeztek ide, átugorták a lépcsősort, és mire az ápolónő jelezte volna, hogy óvatosan játsszanak a kertben, hogy lehetőleg ne menjenek a másik épületekben pihenő többi beteg vagy a nővérszállókon alvók közelébe, már kiáltozva pótolták be a nemrég befejeződött csendespihenő néma óráit. Senkit sem érdekelt, hogy ne nagyon másszon fára, hogy ne menjen fel a lépcsősen kialakított dombot védő kőfalra, csak tette azt, amit jónak vélt.

- - Nem sokáig tudnak ma kint játszani - mondta a fehér ruhás, hosszú hajú nővér a kollégájának, majd felnézett az égre.

A nyugatról érkező szürke zivatarfelhők alig fél óra alatt elborították az addig kéklő eget, besötétítve azt. A levegő nehezebb lett, az ősöreg fák ágai először csak enyhén, majd egyre vadabbul mozdultak meg a léghullámok alakulásával. A fenyők susogni kezdtek, a puszpángok rábólintottak a kőrisekre, a nyírfák fehér törzseikkel alig bírták az égiháborút. Az egyiknek csak ennyi kellett, hogy nekifeküdjön egy másiknak, és ahogy szorosan rátapadt öregebb testvérére, a szél hatására úgy nyikorgott, mint egy ódon falépcső. Ha a roham csendesült, a fa megpróbálta visszanyerni addigi helyzetét, és felsírt a némaságban.

- - Gyertek be, mindjárt szakad az eső! - kiáltott a rácsos szerkezetű ablakok előtt álló nővér, és összehúzta magán kötött kardigánját, amit a lehűlő levegő miatt vett fel.

16

- - Befelé! - csatlakozott hozzá egy-két idősebb gyerek is, majd maguk is beléptek az ebédlőbe.

Laci az emeleti betegszobából nézte, ahogy esik az eső. A nyolc ágyat magába fogadó helyiségből két ablak (melyek oldalában meglapultak az egykori épület eredetileg használt fapalettái is) bambult a budai mélységbe.     A     fekhelyek     szomszédságában

éjjeliszekrények ácsorogtak. Nem mondhatni, hogy a szoba túl lett volna bútorozva. A nagy belmagasságú terem falain másfél méterig fehér csempe fénylett, a padlót pedig bordó és törtfehér mozaik borította. A két ablak közötti teret elfoglalta egy ősöreg öntöttvas radiátor, s mindennek egyfajta hangulatot adott a lecsapott sarok ferdesége.