Az alku

Kétaraszos Vasverő Bendegúzról talán még nem is hallottatok, pedig hírneves volt ő a maga köreiben.

Vasverőnek a mestersége után hívták, mivelhogy kovács volt, reggeltől estig zengett a műhelye fáradhatatlan kalapácsütéseitől. Emellett állatokat is tartott, földet is művelt, ebben a felesége is segítette. Kétaraszosnak pedig nem a termete miatt nevezték, korántsem, hanem irdatlanul széles vállai miatt.

Történetünk kezdetén ez a nagy ember bosszúsan morogva kiment a legelőre, hogy a teheneinek karámot készítsen. Sohasem hitte volna, hogy valamikor erre kényszerül, azok ugyanis szilaj tartású és szilaj természetű állatok voltak, egy farkascsorda sem merte volna megtámadni őket. Neki magának sem volt könnyű dolga velük, de ha egy-egy elbizakodott marhát kénytelen volt ököllel homlokon vágni, az jócskán megzavarodva hosszan töprengett a történteken.

A héten viszont két tehene is eltűnt néhány napos különbséggel, reggelre mintha a föld nyelte volna el őket. Kétaraszos Vasverő Bendegúz el sem tudott képzelni olyan vadállatot, amelyik képes elragadni egy szilaj tehenet úgy, hogy csontja se maradjon a helyszínen. De legyen bármiféle szerzet, ha a kezei közé kerül, nem viszi el szárazon, fogadkozott magában. Addig is kell egy védett éjszakai szállás a teheneinek.

Nekiállt hát fiatal fákat kidönteni, legallyazni, egyik végén kihegyezni, majd az így kapott cölöpöket a földbe kalapálni. Ezek közeit tüskés ágakkal készült befonni.

Elárulom nektek, hogy a gazda teheneit elragadó vadállat egy sárkány volt, amely most egy szikla mögé rejtőzve figyelte az embert, és lecsapni készült rá leshelyéről. Az imént ébredt a kopácsolásra a szikla mögött, ahol jóllakott álmát aludta. Akkoriban a sárkányok már nagyon megritkultak, az emberek leginkább az öregek elbeszéléseiből tudtak róluk, de nemigen akadt senki, aki találkozott volna velük. Ez a sárkány is messze vidékről vetődött ide, de meglátván a szép, hízott marhákat, úgy döntött, marad néhány napig. Fiatal volt és tapasztalatlan, különben tartott volna az emberektől, akik csellel és karddal már oly sok társa vesztét okozták. Kétaraszos Vasverő Bendegúzban nem látott mást, mint a marháknál jóval kisebb és könnyebb zsákmányt. Talán mert még álmos volt, nem vette észre, hogy a farka vége kilóg a szikla mögül. De bezzeg észrevette a vasverő, és közelebb somfordált. Azt gondolta, valami hatalmas kígyót lát, s talán éppen ez az, ami pusztítja a teheneit.

Egy kihegyezett karó erőteljes dobásával a földhöz szegezte a sárkány farkát, mire az üvöltve odakapott, ám amint a feje kibukkant a szikla mögül, Bendegúz ijedtében úgy homlokon csapta a cölöpveréshez használt pöröllyel, hogy kis híján vége is lett. Hosszú időre elsötétült előtte a világ. Ezalatt a vasverő gúzsba kötötte, a fejét a farkához, a mancsait a testéhez. Így karikába hajlítva hazahengergette. A fölöslegessé vált karámot nem fejezte be.

Otthon aztán a sárkányt az udvar közepén hagyta, és bement a házba, hogy kihívja a feleségét. Kiérve látják ám, hogy a sárkány éktelenül rúgkapál, a száján lángnyelvek törnek ki, éppen leégetni igyekszik magáról az erős háncsköteleket. Az asszony nem volt ijedős természetű, visszaszaladt a konyhába, lekapta a tűzről a jókora fazekat, amiben gombócot készült kifőzni, kirohant, és az egész vizet a sárkányra zúdította. Annak nem esett jól a forró víz, amely ráadásul eláztatta a köteleket, így azok nem kaptak lángra. Nem esett jól neki az a hatalmas csapás sem, amit a kovács mért a fejére.

– Úgy – monda a vasverő –, te itt szabadulni igyekeznél. Majd adok én neked!

A sárkány megpróbálta megégetni a kovácsot, de az szokva volt a tűzhöz, a bőrére pattogó szikrákat már meg sem érezte.

– Szóval te itt perzselkednél, gonoszkodnál, no, akkor majd másképp beszélünk egymással!

Azzal felragadott egy lapátot és a sárkány érzékeny orrára koppintott vele. Egyszer, kétszer, háromszor. A sárkány már csak füstkarikákat eregetett, és kezdett jobb belátásra térni.

A vasverő láncokat hozott, és azokkal jól megerősítette a sárkány kötelékeit. Ezután bement a műhelyébe, és hosszan kalapált. Bilincset készített a sárkány nyakára, karikákat a fülébe. Elgondolása szerint a karikák a zablát helyettesítették, azt remélte, hogy a fülénél fogva a sárkány irányítható lesz. A műhelynek támaszkodó kocsiszínt kiürítette, oda láncolta be a megvasalt sárkányt. A köteleit eloldotta, csak a lánc maradt. Erős kőépület volt a szín, Kétaraszos Bendegúz mégsem bízott benne igazán.

– Ha szétrúgod, rád omlik – mondta a sárkánynak. – Akkor pedig alatta maradsz.

Másnap reggel erősen tartva a gyeplőket, amelyek a sárkány fülkarikáihoz vezettek, befogta a szörnyeteget az eke elé, és kimentek szántani. A szomszéd földön már ott szántogatott Szalonnás Tóbiás két lóval.

– Miféle szerzet ez, szomszéd? – kérdezte elámulva.

– Ló ez is, csak randa – felelte a gazda.

– Hogy lenne már ló! Inkább sárkánygyíkra hajaz, ha jól látom.

– Aztán hány sárkánygyíkot látott már, koma?

– Én bár egyet sem, de ahogy az öregek beszélik, valahogy ilyenforma lehet.

– Nekem ugyan mindegy, csak húzzon – mondta a gazda –, és abban nincs hiba.

Nem is volt. Amíg a szomszéd egyet fordult, ők ötöt. Délre felszántották Bendegúz egész földjét. De addigra már az egész falu ott bámulta őket a szántó szélén, megtanácskozva az esemény minden részletét. Tóbiás még a munka negyedénél sem tartott.

– Kölcsönadnád-e ezt a pokolfajzatot, szomszéd? – kérdezte Bendegúzt.

– Kölcsön én, ha elbírsz vele. De ha megszökik tőled, enyém a két lovad.

– Azt már nem. Csak a számat járattam, a közelébe se mernék menni.

Addigra a sárkány már csillagokat látott az éhségtől. Bendegúz visszaterelte az óljába, és ugyanazt a moslékot adta neki, mint a disznainak. A sárkány befalta a moslékot, lázadásra már nem is gondolt.

A következő napon a vasverő a műhelybe vezette a sárkányt, hozzáláncolta a hatalmas üllőhöz és ráparancsolt:

– Szép, egyenletes lángot fújjál, és ne ravaszkodj velem, mert olyat vágok az orrodra, hogy az anyád sem ismer rád többé.

Nyomatékul megemelte a kalapácsot, és az üllőre sújtott vele, de olyat, hogy a szomszéd ház is beleremegett. A sárkány egész nap fújta a lángot a vasverő kívánsága szerint. Így, hogy nem kellett parazsat élesztgetnie, fújtatót kezelnie, a kovács roppant gyorsan haladt a munkával. Estére annyit végzett, mint máskor egy hét alatt. Fölöttébb elégedett volt, de a sárkánynak most is csak moslékot adott. Az viszont alig élt a kimerültségtől. Eddig legfeljebb csak annyi lángot okádott, hogy a rabolt marhát megsüsse magának, az egész napos lángfújás erősen igénybe vette a hasizmát és tüdejét, nehezebb volt a szántásnál vagy bárminél, amit eddig próbált. Keservessé vált sorsán búslakodni sem volt ereje, elterült a vackán, mintha letaglózták volna.

Másnap hajnalban a vasverő harsány hangjára ébredt. Újabb feladat várt rá. Az oldalára szerelt óriási puttonyokban követ hordott az épülő templomhoz. Bendegúz szorosan markolta a kantárt, és egy vashegyű ösztökével igazgatta a sárkányt. Bár a templom építésében az egész falu részt vett, őket mindenki nagy ívben elkerülte. Kétaraszos Vasverő Bendegúztól már csaknem úgy féltek, mint a sárkánytól. Pedig sokat lendítettek az építkezésen, estére a falak egész anyagát odahordták a kőfejtőből.

– Bármibe kezdek ezzel a bestiával, csodásan haladunk vele – mondta Bendegúz a feleségének. – Csak az a feneség az egészben, hogy folyton résen kell lenni és keményen leckéztetni, különben bármi kitelhet tőle.

– Hát csak vigyázz vele, és véletlenül se bízz meg benne. Sohasem tudhatjuk, mit forgat a fejében. Nekem, ha a közelébe megyek, mindig van valami súlyos szerszám a kezem ügyében.

– Különben meg értelmes. Mindent megért, amit mondok neki. Mennyivel egyszerűbb lenne, ha meg tudnám szelídíteni.

– Na, ebben ne reménykedj! Alamuszi ez, csak az alkalmas pillanatot lesi, amikor lanyhul a figyelmed. De talán megjutalmazhatnád, ha jól dolgozik.

Bendegúz megfogadta a felesége tanácsát. Ezentúl, ha nagyon elégedett volt a sárkány teljesítményével, finom falatokat vitt neki, olyanokat, amikhez hasonlókat sem evett az soha. Mert igaz, hogy meg tudta sütni magának a pecsenyéjét, de a fűszerezéshez nem értett, sem a főzéshez, pároláshoz, abáláshoz, dinszteléshez, mint ahogy a kevert és kelt tészták sütéséhez sem. Így aztán új ízekkel ismerkedett meg, és határtalan élvezetet lelt bennük. Hatalmas bendőjét továbbra is moslékkal kellett megtöltenie, de ráadásként egyre többször kapott valami ínyencséget. A kovács felesége remek konyhát vitt, és most már kétszer annyi ételt készített, mint korábban.

A sárkány sokszor ábrándozott arról, hogy az undorító moslék helyett bárcsak egyszer jóllakhatna ilyen finomságokból. Csak egyszer! Ez a vágy olyannyira elhatalmasodott rajta, hogy alkuba bocsátkozott a kováccsal. Egy este, amikor a vasverő éppen megrángatta a láncát, hogy meggyőződjön a szilárdságáról, a sárkány reszelős hangon megszólalt: