Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Herczeg Ferenc

KÉK RÓKA

SZÍNJÁTÉK 3 FELVONÁSBAN

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-245-0 EPUB
ISBN 978-963-678-246-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1917

a borító 1920-as évekbeli plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Pál

Cecile

Sándor

Trill báró

Lencsi

ELSŐ FELVONÁS

Előkelő nyári lakás fogadószobája a budai hegyvidéken. A lakás berendezését jómód, művészi ízlés, derűs kényelemszeretet és a házigazda konzervatív hajlandósága jellemzi. Világos kárpitok, öblös angol bútorok, kevés, de válogatott műtárgy.

Hátul íves nagyablak, melyen keresztül a szemben - egy képzelt völgyön túl - fekvő erdős hegylejtőre látni. Az erdőben elszórt nyári lakások tornyai és tetői Nyár van, az erdő zöld; délutáni napfény.

Balról hátul főbe járás; üvegajtó, mely az előszobába vezet. Zongora; ülőbútorok, kis asztal körül; az asztalon nyári virágok, cigaretta, gyújtó és egy bonbonier.

Jobbról hátul ajtó a lakás többi részeibe. Jobbról elöl kandalló, fölötte tükör. A kandalló mellett néhány szék, az egyik igen díszes, antik karosszék, amely színben és stílusban különbözik a többi bútortól.

Ebbe a székbe senki sem ül, csak Sándor.

Az első jelenet alatt a nyitott erkélyablak alatt madár énekel.

Lencsi, majd Pál

(Lencsi nem szép, de kellemes fiatal leány. Igen egyszerűen öltözik, preparandista-zsáner. A lénye meleg, behízelgő, kecsesen alázatos. Tudja és másokkal is érezteti, hogy ő szegény leány és hogy tudatában van alárendelt helyzetének. A főbejáraton jön, kalappal, kesztyűsen. Fekete kis retikülje van, a kis ujjúra akasztva rózsaszínű papírba csomagolt és arany fonállal átkötött kis vízfestményt hoz. A festmény akkora, mint egy levelezőlap. Mivel senkit sem talál a szobában, hangosan köszön, hogy magára vonja a figyelmet.)

Lencsi (édesen):
Szép kezedet csókolom, édes Cecile néni! (Szünet után szonor hangon.) Alászolgálja, Pali bácsi! (Senki nem jelentkezik. Lencsi az asztalhoz megy, gyakorlatra valló fogással kinyitja a bonboniert, egy cukorkát a szájába tesz, néhányat a táskájába. Kívül beszédet hall, erre elkotródik az asztaltól.)

Pál (kinyitja a jobb ajtót, kis akvarellt tart a kezében, haragosan visszaszól valakinek, aki a szomszéd szobában van):
Engedelmet kérek, Kucsera úr, azért, hogy én professzor vagyok, azért nem kell még hülyének lennem! Megértett? És ha nem óhajt többet szerencséltetni, - hát: volt szerencsém! (Belép, hirtelen még eszébe jut valami, amit Kucserának mondhatna, kajánul megfordul, de azután leinti önmagát, előre jön.) Cili, kérlek! (Megpillantja Lencsit, az arca földerül.) Nini, maga az, Lencsike?

Lencsi:
Nem Cecile - csak én!

Pál:
Azt hittem a feleségem... Hát, hogy van maga, kisleány? Régóta nem mutatta magát, kis hűtelen!

Lencsi:
Rosszkor jöttem, ugye?

Pál:
Ugyan kérem, maga nem is tud rosszkor jönni.

Lenest:
A bácsi olyan jó, olyan nemes - és mégis vannak emberek, akik bántják. Az előbb is…

Pál (megint dühbe jön):
Igen - megint Kucsera úr! Mindig Kucsera úr! Az egyetlen ember Magyarországon, aki fel tud mászatni a falra. Hanem most jól odamondtam neki...

Lencsi:
Kucsera úr - ki az?

Pál:
Festőművész. Leonardo da Ó-Buda. Elvállalta, hogy illusztrálni fogja a könyvemet...

Lencsi (lelkesen):
Magyarország és társországainak édesvízi hidrái?

Pál:
Igen - Magyarország hidrái... Ma végül elhozta az első illusztrációi... Nézze meg! (Odadobja neki az akvarellt.) Ez egy hidromedúza akar lenni - disznóság!

Lencsi (távol tartja a képét és szakértően nézi):
Bizony ez gyöngén sikerüli!

Pál:
Ez nem hidra, hanem egy megörült pitypang. Kucsera úr azt mondja, ő nem tud szolgailag másolni. Mert neki egyéni meglátásai vannak. A hangulata viszi, mint a sast a szárnya. Kucsera úr egy sas és azért lilaszínűnek festi a szürke kukacot.

Lencsi:
Ez egy Habarnica grisea akarna lenni?

Pál:
A bosszantó az, hogy Kucsera úr miatt megint meg fogok késni a könyvemmel. Pedig a berliniek ugyancsak. sürgetik már. Minden tisztességes ország feldolgozta már a maga édesvízi hidráit - csak mi vagyunk megint hátralékban. Bizony Isten, ha az ember erre gondol, szinte szégyell kimenni az utcára... (Szünet.) Hallja, Lencsi, honnan tudja maga, hogy ezt Habarnica griseának hívják?

Lencsi:
Hát Istenem - az ember csak ismeri hazájának édesvízi hidráit?

Pál:
No igen - ez természetes - ez kötelesség... De azért mégis... Én nem tudtam, hogy a fiatal leányok nálunk ilyen tanulmányokkal foglalkoznak.

Lencsi (nevet, majd becsületesen):
Nem is foglalkoznak, bácsi. Engem csak azért érdekelnek a habarnicák, mert maga könyvet ir róluk.

Pál:
Mert én könyvet írok róluk? Csak azért? Az álláspontja nem éppen tudományos - sőt nem is logikus… De kedves. Nagyon kedves. És reám nézve hízelgő. Maga egy kedves leány, Lencsi... Üljön le! Mit adjak? Egy cigarettát?

Lencsi (tréfás megbotránkozással ég felé tekint):
Óh - shoking!

Pál:
Hát akkor csokoládét!

Lencsi:
Köszönöm - soha.

Pál:
A fiatal hölgyek szeretik a nyalánkságot.

Lencsi:
A fiatal hölgyek - az más. De szegény leánynak nem jó, ha megszokja az ilyet.

Pál:
Ebben már nincs igaza. Éppen a szegény embernek kell jól élnie, hogy mégis valami kárpótlása legyen az életben...

Lencsi:
Na hát egyet! De csak egyet! (Eszik.) Tudja, miért jöttem? Gyám uram, alássan jelentem: rajztanárnő lettem!

Pál:
Megint egy újabb diploma? Tyű, a ragyogóját! Ugyan hány van már a ládafiában?

Lencsi:
Öt darab! (Az ujjaival mutat.) Cinque! Öt kutyabőröm van, de hivatalom még egy sincs.

Pál:
Mindenáron magyar királyi gyerekpofozó akar lenni?

Lencsi:
Valahogy csak meg kell élnem... és jó tanítónő lenne belőlem, szeretem a gyerekeket...

Pál:
Aki a gyerekeket szereti, az ne legyen tanítónő, hanem menjen férjhez. Mert egy gyerek több, mint száz gyerek.

Lencsi (cseppnyi zavarral):
Elhiszem... De a dolog nem olyan egyszerű... Különösen, ha az ember olyan szegény leány...

Pál:
No Lencsi, ennyire még nem kell lenézni a férfinépet? Hát az én feleségem nem volt szegény leány?

Lencsi (némi túlzással):
Cecile - az egészen más! Ő nagystílű nő - ő arra született, hogy ragyogjon, ő olyan szép…

Pál:
A szépség tulajdonképpen nem is olyan fontos kellék a házasságban, mint hinné az ember... Az ember hamar megszokja, aztán egészen mindegy, akár van, akár nincs... Azaz, hogy nem egészen mindegy... (Valami kellemetlen dologra gondol.) Nem egészen mindegy...

Lencsi (kibontja a rózsaszínű csomagját):
Elhoztam a vizsgálati dolgozatomat... Egy kis akvarell... Szeretném, ha megnézné...

Pál:
Csendélet - mi? Meisseni váza őszi rózsákkal és sokáé kendővel... Ohohó! Hiszen ez egy Viridis! Egy Habarnica viridis - (Meghatottam) és egy Ceratophylumba kapaszkodik!... Ez illusztráció! Ez illusztráció! Hogy nyüzsögnek az éhes kis csápjai... És az áttetsző opálszínek! Nahát Kucsera úr egy állat! (Lencsire néz, szünet.) Lencsi - maga fogja illusztrálni a könyvemet!

Lencsi (örömében tapsol.)

Pál:
Beszéljünk komolyan, kis leány. Hamar neki kel! látni a munkának. Legjobb lesz, ha hozzánk jön lakni. Holnap lehet?

Lencsi:
Holnap este! (Extázisban.) Ah - dolgozni fogok, dolgozni! És meglássa: ha svungba jövök, még jobban csinálom! (Hirtelen kijózanodik.) És Cecile néni? Mit szól majd ő hozzá?

Pál:
Ő nem érdeklődik a természettudományok iránt…

Lencsi: (meggyőződés nélkül):
Ő egy nagystílű nő, arra született…

Pál (szavába vág):
Hogy ragyogjon - rendben van.

Lencsi (lappangó tekintettel):
Cecile a városban van?

Pál (humorosan):
Rókavadászaton. Egy kék róka-garnitúrát akar venni...

Lencsi:
Jé - még mindig? Már a tavasszal is akart.

Pál:
Úgy látszik, kék rókát választani nehéz dolog, nehezebb, mint férjei... Nálam nem gondolkodott olyan sokáig... Most minduntalan rátelefonál a szűcs - már egészen rókakongresszus gyűlt össze Pesten… Cili célba vesz egyet, aztán meggondolja magát, aztán mást választ és megint meggondolja magát... Most megint arról van szó, hogy boa legyen vagy pelerin...

Lencsi:
Imádkozni fogok, hogy a jó Isten soha ne adjon nekem kék rókát - én megőrülnék ennyi gondtól.

Pál:
Cilinél inkább a szűcsök szoktak megőrülni. Hát ilyen az élet! Két évvel ezelőtt a freudizmus járta nálunk, tavaly a golf, az idén pedig a kék róka az uralkodó csillagzat...

Lencsi:
Sokat jár még ide Trill báró - az aviatikus?

Pál (elkedvetlenedik):
Trill? Hogy jutott most eszébe?

Lencsi:
Ó, csak úgy véletlenül... Tegnap láttam a Török utcában - ő a Török utcában lakik - csodálkoztam, hogy a divatkirály Budapesten nyaral... (Ártatlan arccal.) Ámbár a bácsiék is Budapesten maradtak az idén...

Pál:
Cili nem akart fürdőhelyre menni. Azt mondja: ki kell élveznünk a nyaralónkat...

Lencsi (buzgón):
Persze - igaza is van! Itt minden olyan szép…

Pál:
Az a Trill, az aviatikus, egyáltalában nem jár már ide... (Diszkrétül.) Azt hiszem, történt valami közte és Cili közt...

Lencsi (mohón):
Ugyan?

Pál:
Azt hiszem, Cili egész csendben kiadta az útját... Az ő előkelő, arrogáns modorával... (Nevet.) Ehhez ő nagyon ért!

(Kívül csengetés, a csengő egyszer hosszan,
aztán röviden és megint hosszan szól.)

Pál (meglepetten):
Ohó? Mi ez? Mi ez?

Lencsi:
Jé! Hiszen így Sándor úr szokott csöngetni...