Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET Mister Sharp föllépése

II. FEJEZET Az iratok

III. FEJEZET A két tanuló-társ

IV. FEJEZET Otthon

V. FEJEZET A gyűlés színe előtt

VI. FEJEZET Egy új jogkövetelő

VII. FEJEZET Az osztozás

VIII. FEJEZET Az Acélváros

IX. FEJEZET A gyárban

X. FEJEZET Az Albrecht-akna

XI. FEJEZET A központi erőd

XII. FEJEZET A sárkány barlangja

XIII. FEJEZET A halál-ítélet

XIV. FEJEZET A menekülés

XV. FEJEZET Tudósítás Frankvárosról

XVI. FEJEZET Ebéd Sarassin tudornál

XVII. FEJEZET A tanács

XVIII. FEJEZET A jövevény

XIX. FEJEZET Harcra készülőben

XX. FEJEZET A San Franciscó-i tőzsde

XXI. FEJEZET Két francia egy erőd ellen

XXII. FEJEZET Szóváltás puskagolyókkal

XXIII. FEJEZET A titkos ajtó

XXIV. FEJEZET A csomó boga

XXV. FEJEZET Családi ügyek

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A BÉGUM ÖTSZÁZMILLIÓJA

fordította:
Szász Károly

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-539-6 EPUB
ISBN 978-963-559-540-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1879

a mű eredeti címe:
Les cinq cents millions de la Bégum

első magyar nyelvű kiadás: 1879
az elektronikus változat az 1903. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Léon Benett (1839 – 1917) illusztrációja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET
Mister Sharp föllépése

- Ezeket az angol újságokat igazán jól szerkesztik! - mondta magában dr. Sarassin, kényelmesen hátra dőlve bőr karos székében. A doktor egész életében szerette a magánbeszédet, mely szintén a szórakozás egy neme; jobban szeretett magával, mint másokkal társalogni.

Ötven év körüli ember volt, finom vonásokkal, tiszta s fénylő szemekkel, melyeken acélkeretű szemüveget viselt, oly komoly s mégis nyájas arckifejezéssel, hogy aki látta, önkéntelenül azt gondolta magában: íme, ez derék, becsületes ember. A kora reggeli óra dacára a doktor, bár keresetlenül öltözve, de már borotválkozva s fehér nyakkendővel ült vendéglői szobájában, Brightonban. A bútorokon s aszóba szőnyegén a «Times», a «Daily Telegraph», a «Daily News» s több londoni hírlap hevert elszórva, melyeket éppen átolvasott s magában meg is dicsért. Talán azért, mert bő kivonat volt bennük azon felolvasásról, melyet pár nappal előbb egy nemzetközi orvosi kongresszuson tartott Brightonban «a vér testecskéinek megszámlálására» való, általa feltalált készülékről, amely nagy hatást tett a tudós körökben.

Az asztalon fehér teríték, rajta ízletes reggeli állott, néhány szelet angolosan sült cotelette, gőzölgő tea s étvágygerjesztő pirított vajas kenyér.

- Úgy van - folytatta magánbeszédét a doktor - ezeket az angol újságokat kitünően szerkesztik, azt nem lehet tagadni. Az alelnök megnyitó beszéde, dr. Cicogna (Nápolyból) válasza, az én előadásom, röptében lekapva, úgyszólván fényképezve, mind megvan bennük. - A szó dr. Sarassiné, Douai-ból. - «Tisztelt hallgatóim megbocsátanak, ha a magam anyanyelvén szólok; de önök kétségkívül jobban értik az én nyelvemet, mint én beszélem az önökét.» S öt hasáb, apró betűvel! Nem tudnám megmondani, melyik jobb: a «Times» tudósítása-e vagy a «Telegraph»-é! Egyik tökéletesebb, mint a másik.

Dr. Sarassin eddig érkezett elmélkedéseiben, midőn a vendéglő «díszmestere» - mert kisebb címet lehetetlen adni e kifogástalan feketébe öltözött, fehér nyakkendős és kesztyűs egyéniségnek - kopogott az ajtón s megkérdezte, ha «látható-e a monsiou?»

Mert meg kell jegyezni, hogy az angolok megtalálták a legkönnyebb módját, hogy kell egyszerre megjelölni mindenkinek, akivel szóba állnak, a nemzetiségét. Ők minden angolt Sir-nek, minden franciát monsiou-nak, minden olaszt signor-nak, s minden németet Herr-nek szólítanak.

Sarassin tudor átvette a neki nyújtott névjegyet. El nem gondolhatta, ki akarhatja meglátogatni őt e városban, ahol egy lelket sem ismer. Meglepetése egyáltalában nem csökkent, mikor a névjegyről ezt olvasta:

Mr. SHARP, sollicitor,
93. Southampton row.
London

Tudta, hogy sollicitor (ügyvivő) valami közép az ügyvéd és közjegyző, meg a rendőrügynök között. De mister Sharpnak soha hírét sem hallotta

- Mi az ördög dolga lehet velem Mr. Sharpnak? Talán csak nem tettem, tudtomon kívül, valami rossz fát a tűzre. - Bizonyos ön benne, hogy nekem szól e látogatás?

- Oh yes, monsiou!

- Hát bocsássa be.

A belépő még fiatal ember volt, akit a doktor első tekintetre mindjárt a «halálfejek» közé sorozott. Beesett arca, homorú halántékú, kiálló hosszú fogai által megfeszített vékony, aszott ajkai, pergamentszerű arcbőre, apró pislogó szemei csakugyan érdemessé tették őt ez elnevezésre. Csontváz tagjai csak úgy lötyögtek bő kabátjában, míg száraz ökleiben bőrútitáskát szorongatott.

Amint belépett, gyorsan köszönt, táskáját és kalapját letette a földre, s anélkül, hogy engedelmet várna, bemutatta magát.

- Ifjabb Sharp Vilmos Henrik, a Billows-Green-Sharp és Társa cég ügynöke... Dr. Sarassinhez van szerencsém?

- Az vagyok, uram.

- Sarassin Ferenc?

- Úgy van.

- Douai-ból?

- Ott lakom.

- Önnek atyja Sarassin Izidor volt?

- Csakugyan.

Sharp egy kis jegyzőkönyvet vett elő zsebéből, belepillantott s így folytatta:

- Sarassin Izidor meghalt Párizsban, a VI. kerületben, a Taranne utca 54. számú házban, a Hotel des Écoles-ban, mely azóta leromboltatott.

- Úgy van, - felelt a tudor, egyre jobban bámulva; - de nem volna szíves megmondani?

- Sarassin Izidor anyja Langévol Júlia volt, - folytatta Sharp, rá se hederítve a bámuló doktorra. – Bar-le-Duc-ből szármázott, Langévol Benedek leánya volt, aki a Loriol utcában lakott s 1812-ben halt meg, mint a nevezett város anyakönyveiből kitűnik. Ah, ezek az anyakönyvek! Megbecsülhetetlen intézmény, uram! És nővére volt Langévol János-Jakabnak, aki altiszt volt a 36. könnyű lovas ezredben.

- Meg kell vallanom uram, hogy ön jobban ismeri családfámat, mint énmagam. De szabad-e kérdeznem?

- Önnek nagyanyja 1807-ben hagyta el Bar-le-Duc-öt, önnek nagyapjával, Sarassin Jánossal, akihez 1799-ben ment nőül. Melunben telepedlek le, mint bádogosok s ott maradtak 1811-ig, amikor Sarassinné, Langévol Júlia meghalt. Házasságukból egyetlen gyermek származott, Sarassin Izidor, az ön atyja. Itt a fonal megszakad, egész emennek haláláig, mely a párizsi anyakönyvben van följegyezve.

- Én összeköthetem a fonalat, - mondta a doktor, aki maga is érdeklődni kezdett. - Nagyatyám Párizsba költözött atyám neveltetése végett, kit az orvosi pályára szánt. Palaiseauban, Versailles mellett halt meg, ahol atyám orvos volt, s ahol én születtem, 1822-ben.

- Ön az én emberem, - szólt Sharp úr. - Vannak önnek testvérei?

- Nincsenek. Egyetlen gyermek voltam s anyám kétéves koromban halt meg. De végre, uram, nem mondhatná meg?

Mr. Sharp fölegyenesedett.

- Sir Bryah Jowahir Mothooranath! - mondta, azzal a tisztelettel ejtve ki ez idegen hangzású neveket, melyekkel minden angol viseltetik az ősnemes nevek iránt, - boldog vagyok, hogy első lehettem, aki önt e megillető nevén üdvözölhetem.

- Ez az ember őrült! - gondolta magában az orvos. Ez gyakran fordul elő a «halálfejek »-nél.

Az ügynök kiolvasta e gondolatot az orvos szemeiből s egész nyugalommal felelt:

- Nem uram, nem vagyok őrült. Ön e percben egyetlen törvényes örököse annak a bárói címnek, mely a bengáli főkormányzó előterjesztésére, az 1819-ben angol polgárrá honosított Langévol János-Jakabnak, a gokuli bégum[1] özvegyének s javai haszonélvezőjének adományoztatott; az özvegy 1841-ben halt meg s egyetlen, bárgyú fiút hagyott hátra, névre szintén Langévol János-Jakabot, aki még arra is képtelen volt, hogy végrendeletet tegyen, midőn 1869-ben magtalanul elhalt. Öröksége, ezelőtt harminc évvel, mintegy ötmillió sterlingre rúgott. Ő maga gyámság alatt maradt mindvégig s vagyona jövedelmei csaknem egészen tőkésíttettek, s haláláig huszonegymillió sterlingre kerekedtek ki. Az agrai törvényszék ítélete folytán, melyet a delhi-i főtörvényszék is megerősített s a főszámszék is helyben hagyott, az ingatlan vagyonok és a drágaságok eladattak s az egész összeg az angol bankban helyeztetett el. Jelenleg a vagyon ötszázhuszonhétmillió frankra rúg, melyet ön egyszerű elismervényre azonnal fölvehet, mihelyt a legfőbb törvényszéknél származási táblával hitelesen kimutatja örökösödési jogát; s mely vagyonra én önnek, Trollop, Smith és társa bankárok nevében bármely tetszése szerinti összeget kész vagyok előlegezni.

Sarassin tudor kővé vált. Néhány percig nem tudott szóhoz jutni. Végre a benne lakó kritikai hajlamtól ösztökélve, melynél fogva megszokta, hogy nem hagyott ellenvetés nélkül semmit, s különben sem bírván valónak elfogadni ezt az ezeregy-éjszakába illő mesét, így szólt:

- De uram, mivel bizonyítja be ön előttem e történet igazságát? S miképp tudott engem megtalálni?

- A bizonyítékok nálam vannak, - szólt Sharp úr, fölkapva bőrtáskáját a földről s szemmel láthatólag megütődve ezen a kételkedésen. Ami azt illeti, hogyan találtam meg önt, az nagyon egyszerű. Öt év óta kerestem. A rokonságkutatás, amint mi nevezzük az angol jogban: «next of kin», amire annyi sok egyenes magszakadási esetben szükség van, cégünknek egyik fő üzletága. A Gokul-bégum öröksége már éppen öt év óta foglalkoztat. Minden irányban megindítottuk kutatásainkat, s száz létező Sarassin-család nemzetségfáját felhánytuk, anélkül, hogy egyetlen Izidorra akadtunk volna. Már azt hittem, hogy nincs is több Sarassin egész Franciaországban, mikor tegnap reggel a «Daily-Telegraph»-ban egy tudósítás ötlött a szemembe az orvosi kongresszusról, melyben egy ily nevű orvos nevezetes előadást tartott; ezt a Sarassint még nem ismertem. Azonnal elővettem az e névre szóló összes jegyzeteinket s meglepetéssel győződtem meg, hogy Douai városa egészen kikerülte volt figyelmünket. Meg voltam győződve, hogy helyes nyomon vagyok, azonnal vasútra ültem s Brightonbe siettem. Láttam önt kilépni a kongresszus üléséből, s meggyőződésem teljes bizonyossággá vált. Ön szakasztott mása, valódi élő arcképe boldogult Langévol nagybátyjának, akinek élethű arcképe birtokunkban van; ez a kép Sarononi hindu festő által festett olajkép után készült.

Sharp úr egy fényképet vett elő jegyzőkönyvecskéjéből s átadta Sarassin doktornak. E fénykép magas termetű férfit ábrázolt, felséges szakállal, hegyes turbánnal s indiai shálszövetből készült hálókabátban; a kép hátterében egy távoli csata füstje gomolygott.

Míg a doktor az arcképet nézte, Sharp úr iratokat vett elő a bőrtáskából s azokat átnyújtva így szólt:

- Ez iratok még jobban fel fogják önt világosítani. Önnél hagyom azokat s két óra múlva visszajövök, hogy átvegyem rendeleteit. - Sir Bryah Jowahir Mothooranath, van szerencsém magamat ajánlani.

S ezzel, alázatos hajlongások közt, hátrafelé menve, eltávozott s a bámulatából magához térni alig tudó örököst magára hagyta, kezében az irományokkal.

[1] Hindusztáni hercegnő

II. FEJEZET
Az iratok

Az orvos kezében hagyott papírok részint kézirat, részint nyomtatványok voltak. Alig futotta át az öt-hat darab írást, azonnal meg kellett győződnie, hogy a Sharp úr által előadott történet egy szóig igaz s a kétely legkisebb árnya sem jogosult.

Miképp lehetne kételkedni például a következő, nyomtatott, okmánnyal szemben?

JELENTÉS
a királyné őfelsége titkos tanácsának
nagyméltóságú lordjaihoz, a ragginahrai
(Bengál tartomány) gokuli bégum
megüresedett öröksége tárgyában;
benyújtatott 1870. január 5-én.

Tény-vázlat. Ez ügyben bizonyos fekvőségek, negyvenháromezer hold szántóföld, különböző épületek, paloták, gazdasági épületek, faluk, ingóságok, drágaságok, fegyverek stb. forognak kérdésben, melyek a ragginahrai gokuli bégum hagyatékához tartoznak. A mellékelt kivonatok szerint az agrai polgári törvényszék és a delhii főtörvényszék megállapította, hogy 1819-ben a gokuli bégum, a luckmisszuri rádzsa özvegye s tekintélyes vagyonának örököse, egy francia eredetű és Langévol János-Jakab nevezetű idegenhez ment nőül. Ez az idegen, miután 1815-ig a francia hadseregben szolgált és altiszti (őrmesteri) rangot kapott a 36. könnyű lovas ezredben, a loire-i hadsereg elbocsáttatásakor beállt áru-felügyelőnek egy nantes-i kereskedő-hajón. Kalkuttába érkezve, partra szállott s mint újonc-begyakorló kapitány lépett azon kis seregbe, melyet a luckmisszuri rádzsának joga volt tartani. Ez állásból nemsokára a főparancsnoki rangba emelkedett, s a rádzsának rövid időn bekövetkezett halálával megnyerte özvegyének kezét. Angol alattvalóvá honosíttatva, a gyarmati politika érdekében és az Agrában tartózkodó európaiaknak tett jó szolgálatai fejében, Langévol János-Jakab, a bégum férje, - a bengáli tartomány főkormányzójának ajánlására - az angol kormánytól bárói címet nyert, melyhez a Bryah Jowahir-Mothooranath-i uradalmat kapta hűbérül. A bégum 1839-ben halt meg, javai haszonélvezetét férjére, Langévol János-Jakabra hagyva, ki őt két év múlva követte a halálban. Házasságuk egyetlen gyümölcse egy, kis korától fogva bárgyú fiú volt, kit gyámság alá kellett helyezni. Javai hűségesen kezeltettek 1869-ben bekövetkezett haláláig. Az agrai törvényszék s delhii főtörvényszék elrendelve a hagyaték elárvereztetését, az állam nevében működő tartományi kormányszék meghagyásából van szerencsénk kérni a titkos tanács lordjait, méltóztassanak e végzéseket helyben hagyni stb. stb. - Következnek az aláírások.

Az agrai és delhii törvényszék hitelesített ítéleteiből, az eladásról szóló okmányokból, a tőkepénznek az angol bankba elhelyezését rendelő parancsból, a Langévol-örökösöknek Franciaországban feltalálására intézett kutatások történeti előadásából s más hasonló okmányokból, melyeknek jegyzéke az iratokhoz volt mellékelve, minden kétséget kizárólag meg kellett győződnie Sarassin tudornak a Sharp úr előadásának igazsága felől. Kétségkívül ő volt az egyedüli s vérszerinti rokon, a «next of kin» és így a bégum vagyonának örököse. Közte s az angol bank pincéibe letett 527 millió franknyi vagyon közt csak egy alakszerű ítélet vékony választó fala állt, melyet az örökhagyó halála és saját születési okmányának egyszerű felmutatása le fog dönteni.

Ez a váratlan szerencse méltán elkápráztathatta a leghiggadtabb elmét is; s a derék orvos maga sem maradt teljesen ment attól a felindulástól, melyet az ily váratlan és óriási szerencse bizonyosságának múlhatatlan okoznia kellett. Felindulása azonban csak rövid ideig tartott, s mindössze abban nyilvánult, hogy kétszer-háromszor, a szokottnál gyorsabb léptekkel mérte végig a szobáját. Azzal visszanyerte önuralmát; e múló lázat, mint gyöngeséget vetette magának szemére, s visszaülve karszékébe, hátradőlt s néhány percig mély gondolatokba merült.

Egyszerre ismét felugrott s nagy lépésekkel kezdett járkálni fel s alá. De szemei most tiszta tényben ragyogtak s mutatták, hogy nemes és nagylelkű eszme fogamzik meg agyában. Az eszmét megragadta, megforgatta, meghányta-vetette, - végre elfogadta.

E percben kopogtak az ajtón. Sharp úr jött vissza.

- Bocsásson meg, hogy kétkedtem - szólt nyájasan a doktor. - Most már teljesen meggyőződtem s ezerszeresen lekötelezettje vagyok önnek minden eddigi fáradozásáért.

- Lekötelezettségről szó sincs... merő üzlet... mesterségem... válaszolt Mr. Sharp. - Szabad e remélnem, hogy Sir Bryah igénybe veszi ügynöki szolgálataimat?

- Önként értetik. Az egész ügy lebonyolítását önre bízom. Csak arra az egyre kérem, ne szólítson engem e képtelen címen!

- Képtelen! Oly cím, mely huszonegymillió font sterlinget ér! - mondotta Sharp úr megütődött arca; de sokkal udvariasabb ember volt, hogy sem ellentmondjon.

- Amint parancsolni méltóztatik, - felelt meghajtva magát. - A vonattal visszatérek Londonba s ott várom be parancsait.

- Megtarthatom ez okmányokat?

- Kétségkívül; másolataink vannak róluk.

És Sharp úr, elmaradhatatlan útitáskájával, eltávozott.

Sarassin doktor, egyedül maradva, íróasztalához ült, levélpapírt vett elő, s egy percnyi gondolkozás után a következő levelet írta:

«Brighton, 1871. október 28.

Kedves fiam!

Váratlan, óriási szerencse ért. Ne hidd, hogy őrültségi rohamban szenvedek s olvasd át azt a két-három nyomtatott okmányt, melyet levelemhez csatolok. Világosan meglátod belőlük, hogy egy angol, vagy jobban mondva indiai báróság s egy félmilliárd frankot túlhaladó és az angol bankban elhelyezett vagyon örököse vagyok. Nem kételkedem, kedves Oktávom, hogy te is hasonló érzelmekkel fogadod e hírt, mint magam. Mint én, te is át fogod látni, mily új kötelességeket ró reánk ez a nagy vagyon, s mily veszélyekkel fenyegetheti józan eszünket és meggondolásunkat. Még nincs egy órája, hogy tudomásom van e dologról, s e felelősség gondja máris félig elfojtja bennem az örömet, melyet, mikor megtudtam, reátok gondolva éreztem. Ki tudja, nem lesz-e végzetes ránk nézve sorsunk e változása?

Szerény kutatók a tudományok világában, oly boldogok voltunk igénytelen helyzetünkben! Azok maradunk-e tovább is? Talán nem, ha csak... De nem merem még fölfedni előtted azt a gondolatot, mely elmémet foglalkoztatja... ha csak e vagyon nem lesz kezünkben egy új és hatalmas tudományos emeltyűvé, a művelődés bámulatos eszközévé! Majd beszélünk róla.

Írj mielőbb s tudasd velem, mi benyomást tett rád e nagy újság; s add tudtára óvatosan anyádnak is; meg vagyok győződve, hogy eszes asszony létére nyugodtan és higgadtan fogja fogadni. Ami húgodat illeti, ő még fiatalabb, mintsem ilyesmi elcsavarhatná a fejét. Különben az ő kis fejecskéje elég szilárdul áll máris, s ha ennek az újságnak minden lehető következményeit fél tudná fogni, bizonyos vagyok benne, hogy új helyzetünk mindnyájunk közt éppen rajta változtatna legkevesebbet.

Kézszorításomat Marcellnek. Jövőm összes tervei közt egy sincs, melyben neki helye ne lenne.

Szerető atyád
Dr. Sarassin Fr.»

E levelet a Sharp által ott hagyott irományok legfontosabbjaival borítékba zárta és

Sarasain Oktávnak,
az ipar és művészetek központi iskolája növendékének
Párizs, Roi de Sicile utca 32. sz.

alá címezte s azzal kalapját és felöltőjét véve, a kongresszusba indult. Egy negyedóra múlva, a tudományos tárgyalásokba merülve, a derék ember nem is gondolt örökségére, millióira.

III. FEJEZET
A két tanuló-társ

Sarassin Oktáv nem volt éppen kiváló gyerek; sőt minden tekintetben olyan középszerű fiú volt, amilyen legtöbb van a világon: sem ostoba, sem lángész; sem rút, sem szép; sem szőke, sem barna, sem magas, sem alacsony. Az elsőfokú iskolában rendesen a másodrendű jutalmakat nyerte; a felsőbb tanfolyamra képesítő vizsgán csak «elégséges» osztályzattal csúszott át. Az egyetemre lépésekor először visszavetették, s csak második próbára vették föl az «école centrale»-ba. Általában határozatlan jellem volt, akit a véletlen szele ingatott ide-oda, mint a parafadugót, mely a hullám tetején úszik s az ár az egyenlítő vagy a sark felé sodorja - szeszélye szerint. Az ily emberek sorsa felett csak a véletlen határoz.

Szerencsére Oktáv egy erélyes természet jótékony hatalma alá került az egyetemen, kinek kissé zsarnoki, de üdvös befolyása ellenállhatatlanul éreztette magát. A Nagy Károly Lyceumban, hova Oktávot atyja tanulmányai befejezése végett küldötte, egy fiatal elzászi, Bruckmann Marcell, aki csak pár évvel volt nála idősebb, de jelleme és fejlettsége már csaknem férfivá avatta, szoros barátságba lépett az ifjú Sarassinnel s mintegy pártfogásába vette őt.

Bruckmann Marcell már tizenkét éves korában árván maradva, s csak annyi vagyonnal, hogy taníttatása költségeit fedezhesse, korán önállósághoz szokott. Ha Oktáv magával nem vitte volna őt a szünnapokra szülei házába, talán soha ki sem mozdult volna a líceum épületéből.

Így rövid időn majdnem családtaggá lett az orvos házában. Ez és neje, látván mily üdvös befolyást gyakorol fiúkra az érettebb s komolyabb tanuló-társ, nagyon megszerették s igyekeztek őt magukhoz s fiúkhoz láncolni. Apja és anyja helyét pótolták, amit Marcell őszinte ragaszkodással s hálával viszonzott; nem szavakkal, hanem tettekkel. Föltette magában, hogy a kis Johannából, aki világos eszű és tanulni szerető gyermek volt, tanult és eszes leányt, Oktávból pedig apjához méltó fiút nevel. Ez utóbbi föladat, meg kell vallani, nem volt éppen könnyű, de Marcell föltette magában, hogy célt fog érni. Azon elhatározott fiatal hősök közé tartozott, amilyenek csak Elzászból kerülnek ki, hogy a párizsi élet zajos küzdelmeit végig harcolják s azokban diadalmaskodjanak. Már gyermekkorában is kivált izmainak acél ereje, értelmének fölénye s jellemének kitartó szívóssága által. Csupa akarat és csupa jellem volt. Az iskolában egyetlen vágya volt: minden tekintetben kitűnni; a tudományokban úgy, mint a testgyakorlatokban, a vegytani műhelyben úgy, mint a vasárnapi játékokban. Ha a díjak osztásánál nem az övé lett volna a legdúsabb aratás: elveszettnek hitte volna az egész évet. Húsz éves korában már izmos, erőteljes, szakállas, bajuszos fiatal ember volt, olyan, a korához képest is fejletlen s vézna Oktáv mellett, mintha legalább tíz évvel idősebb lett volna nála; jól illett neki, hogy egészen mentora legyen fiatalabb pályatársának. Oly felsősége volt fölötte, hogy képes volt őt egész napokon át könyveihez és feladataihoz kötni.

Az 1870-i háború abban a pillanatban találta a két fiatal jó barátot, mikor éppen vizsgáikra készültek. De ekkor Marcell volt, aki először félretette a könyvet. Franciaország s az ő kedves Elzásza védelmére kellett sietnie. Oktáv sem habozott és elkísérte. Marcell Champigny ostrománál golyót kapott a jobb karjába, Buzenvalnál pedig vállrojtot a bal vállára. Oktáv nem kapott sem sebet, sem paszomántot, pedig nem rajta múlt; sehol sem maradt el barátjától a tűzben; de a harcban a szerencse istenei játszanak.

A béke helyreálltával ismét visszatértek tanulmányaikhoz, s az iskola közelében egy szerény hotelben két egymásba nyíló szobát béreltek. A Franciaországot ért csapások, Elzász és Lotharingia elszakítása az anyaországtól, a mély szomorúság férfias jellegét nyomták Marcell arcára és lelkületére.

- A francia ifjúság kötelessége helyre hozni apái bűnét; ezt pedig csak komoly munka által érhetjük el - szokta mondani.

Reggel öt órakor mindig talpon volt s kényszerítette Oktávot is, hogy kövesse példáját. Magával vitte az előadásokra; együtt dolgozott vele a föladatokon, s a pihenésre szánt kevés időben sem hagyta magára. Otthon mindig dolgoztak; pihenőül legföljebb egy pipa dohányt szívtak ki, vagy egy csésze kávét főztek maguknak. Este tíz órakor kimerülten, de elégedetten feküdtek le. Időről-időre egy játszma billiárd, egy-egy kiválóbb színmű előadása, nagy ritkán egy hangverseny a konzervatóriumban - volt minden szórakozásuk. Hetenként kétszer testgyakorlat, vagy egy gyalogséta az erdőbe, segített testüket edzeni és izmaik erejét kifejteni.

1871-ben, október 29-én, esti hét óra tájt szintén együtt ült a két jó barát, szokása szerint egy asztal mellett, a közös lámpa világánál, valamely számtani föladat kidolgozásába merülve. Darab idő múlva - míg Marcell a problémával foglalkozott - Oktáv fölkelt s elővette kávéfőzőjét. A kávéfőzés volt azon - fájdalom - egyetlen specialitása, melyben kitűnőnek ismerte magát. S annál inkább szerette gyakorolni e kitűnőségét, mert ezzel legalább néhány percre kivonhatta magát a számtani föladat észfeszítő műveletei alól. Csöppenként szűrette át a forró vizet az őrölt kávé ujjnyi vastag rétegén s gyönyörködött benne. De Marcell szorgalma s munkájába elmélyedt figyelme önkéntelen szemréhányásként nehezült lelkére s akaratlan szükségét érezte, hogy mondjon valamit.