Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ KÖTET

AJÁNLÁS

I. Egy vidéki zugoly Párizsban

II. Együgyű lelkek

III. Egy szerelmes és egy sznob

IV. A »Cicisbeo«

V. A szerelem hajnala

VI. Egy megfigyelő logikája

VII. A madonna-arc egyik fele

MÁSODIK KÖTET

I. A madonna-arc másik fele

II. Egy jóhiszemű komédiásné

III. A kelepcében

IV. Vallomások

V. Kegyetlen őszinteség

VI. At home

VII. Boldog napok

HARMADIK KÖTET

I. Colette haragja

II. Egy gyanú története

III. Nyilvánvalóságok

IV. A legboldogabb a négy közül

V. Minden vagy semmi

VI. Taconet abbé

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Paul Bourget

HAZUGSÁGOK

fordította
Tóth Béla

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-776-5 EPUB
ISBN 978-963-559-777-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Mensonges

első kiadás: Alphonse Lemerre, 1887
az elektronikus változat az 1893. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1890-ből származó párizsi plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖTET

AJÁNLÁS

Louis Ganderax-nak

E könyv jó részét Angolországban írtam, kedves Louis-m, olyan bow-window sarkában, aminő Shanklinban, 1880 nyarán, közös szalonunkból szögellett ki az üde, gyöpös kertre. Mikor ez idén angliai magányosságomban a kétkedés és szomorú analízis e művén dolgoztam, gyakran fölidéztem régi vidámságunk emlékezetét, megnyugodni e sötét képzelődések közepette. Újra láttam a Burne Jones szent szüzeire emlékeztető sápadt arcú cselédet, ki hallgatagon és könnyeden járt föl s alá; a kedves nyaralókat, kik a költői Rylstone-ban láttak bennünket vendégül; és a lombos, árnyékos vízmosást, melynek végén a tenger kéklett és a magas, eleven, üde páfrányok zöldelltek! De főképp önre gondoltam, kedves Louis-m és hű barátságára, mely ez idegenben töltött idők óta is annyi jó órát szerzett nekem. Midön önnek ajánlom ez új regényt, gyarló jelét akarom adni a szeretetnek, amelyet ön iránt viszont érezek, - és ez a szeretet legalább nem hazudság.

P. B.

Párizs, 1887 október 26.

I.
Egy vidéki zugoly Párizsban

- »Kérem szépen,« mondta a kocsis lehajolva a bakról, »a rácskapu be van zárva«...

- »Fél tizkor!...« szólt egy hang a kocsi belsejéből. »Micsoda városrész ez! Igazán nem érdemes leszállni, a kövezet száraz, gyalog megyek...« És a kis ajtó megnyílt a még fiatal ember előtt, ki didergősen tűrte föl téli kabátjának prémgallérját és útnak indult kivágott cipőjében. E lakkos cipő, a virágokkal hímes harisnya, a fekete nadrág és az összecsapó kalap mind arra vallott, hogy ez a beburkolózott valaki teljes báli öltözetben van. A fogat ama számozatlan bérkocsik közül való volt, amelyek a klubok előtt szoktak állani. A kocsis, ki ritkán fordulhatott meg Párizs e vidéki zugolyában, lova gyeplőjét húzva, körülnézett ez utcában, mely valóban szokatlan volt, bár a faubourg Saint-Germainbe torkollott. És ugyancsak körültekintett a vendég is. Ez időben, - 1879 februárjának elején - ennek a rue Coëtlogonnak, mely a rue d’Assas és a rue de Rennes között van, még megvolt az a kettős sajátsága, hogy rács zárta el, éjszaka pedig régi módi keresztbe függő lámpa világította meg. Ma már nagyon megváltozott e hely képe. Eltűnt ott jobbkézt az a kertjében ferdén álló titokzatos palota, melynek falai között alkalmasint valami főúri özvegy csöndes napjai teltek el. A kőhalmokat eltakarították az üres telkekről, melyek miatt a rue Coëtlogont a rue de Rennes felől épp úgy nem lehetett megközelíteni, mint a rue d’Assasból, hol a rács zárta el az utat. A függőlámpát kiszorította a gáz. Ma már csak két kapocs mutatja a kövezeten, hol volt a rács kapuja, melyet esténkint nem zártak be, csak betaszítottak. A fiatal embernek tehát nem kellett csengetnie; de mielőtt betért volna a szűk utcába, megállt egy pillanatig és nézte ezt a képet: a sötét zsákutcát, jobboldalt a kertet, baloldalt a pusztuló házak sorát, hátrább a most épülő paloták zűrzavaros árnyékait és középütt a régi lámpát. Fönt hideg, téli hold ragyogott a nagy, szomorú égen, szellőűzött felhők között. A fellegek gyorsan vonultak el a tiszta hold előtt, és néha könnyeden elfátyolozták érces fényét, mely aztán mintha egyszerre megélénkült volna, mikor ezek a gomolygó gőzök belehömpölyögtek a tiszta, fekete űrbe.

- »Ez a dekoráció épp búcsúzáshoz való,« szólt félhangon a fiatal ember, aztán egész fennszóval folytatta:

»Midőn az ábrándos hold ránk tekint
Hideg, baljóslatú szemével...«

Ha ezen az utcán most a megfigyelés mesterségéhez sejtő jár, Victor Hugo e két sorának elskandálásából bizonnyal megismeri, hogy ez az ember író, kinek nevét ez idő tájt csakugyan erősen emlegették az irodalomban. De az új könyvek forgatagában, a szüntelen reklámok között és a fölfujt nagyságok özönében, mely egyre hömpölyög a boulevard-okon, oly könnyen feledik a szintérről letűnteket, hogy a tíz év előtti sikerek már oly messzi rémlenek csak, mintha más emberöltőből valók volnának. Két modern dráma, melyen nagyon is megérzett Dumas fils sugallása, múló hírnevet szerzett e fiatal embernek, - harmincöt éves volt, de alig harmincnak látszott, - és még nem tette hétköznapivá zengzetes és merész Claude Larcher nevét azzal, hogy sebtiben írott cikkelyek alá és rögtönzött regényekre biggyessze. Ez idő tájt még, mint a Vampir és a Házasságtörők szerzőjét ismerték. Boglyas, gyakran konvencionális pesszimizmussal teli munkák voltak ezek, de mégis hatalmas erő érzett bennük: az analízis bizonyos élessége, a nyers beszélő hang és az ideál után való fájó törekvés. 1879-ben e művek már háromévesek voltak és Claude, ki tékozló életet folytatott, kezdett holmi könnyű és jövedelmes munkákat elvállalni, nem levén ereje többé, hogy nagyobb dolgokba fogjon. Mint az analista írók legtöbbje, megszokta, hogy szüntelenül tanulmányozza és bírálja magát; e tanulmány és bírálat azonban tetteire éppenséggel nem hatott. A legapróbb dolgok is ürügyül szolgáltak neki, hogy önmagát és sorsát vizsgálgassa; e folytonos eszmélkedésnek azonban nem volt egyéb foganatja, mint hogy szüntelenül hiábavaló és kínos éber álomban leledzett. Például így történt, hogy e csöndes utca látása és Victor Hugo emlékezete azonnal eszébe juttatta hónapok óta meddő szándékát, hogy ezentúl visszavonultan fog élni és rendszeresen fog dolgozni. Elgondolta, hogy novellát igért egy folyóiratnak, drámát egy színháznak, tárcákat egy lapnak, és most még sem ül íróasztalánál a rue de Varenne-ban, hanem este tíz órakor Párizson kószál végig a naplopók és sznobok ez öltözetében. Ez estét és az éj egy részét Komof grófnénál, a Párizsban lakó orosz főúri hölgynél fogja tölteni, kinek a rue du Bel-Respiroban levő rengeteg palotájában rendezett mulatságok épp oly pompásak, mint kevertek szoktak lenni. Claude most még rosszabb dolgon törte a fejét; arról volt szó, hogy a grófnéhoz vigyen egy más, nála tíz évvel fiatalabb írót, aki e diszkrét, hallgatag rue Coëtlogon egyik házában a szorgalmas munkának azt a nemes életét folytatta, amely után ő most ismét annyira vágyódott. René Vincy - ez volt a fiatal író neve - huszonöt éves korában egyszerre tűnt föl amaz irodalmi szerencse révén, mely minden nemzedékben csak egyszer-kétszer adatik a választottaknak. Megirt egy Cicisbeo című egyfelvonásos verses vígjátékot, mely a puszta fantázia és ábránd műve volt, a gyakorlati siker minden gondolata nélkül; és másnap már híres ember lett. Mint a mi kedves François Coppé-nek Passant-ja, ez a mű is megbájolta az elfásult Párizst; általános taps viharzott végig a Théâtre Français nézőterén és reggel a lapok mind a fiatal költő dicséretétől áradoztak. E meglepő sikerből Claude kikövetelhette a maga részét. Vagy nem ő olvasta először a Cicisbeo kéziratát? Nem ő vitte a rue de Richelieu-be, kedveséhez, Colette Rigaud-hoz, a híres színésznőhöz? Colette belebolondult a neki szánt szerepbe és legyőzött minden akadályt. És mikor Komof grófné termeiben egy vígjátékot akart előadatni, és tőle, Claude Larchertől kért tanácsot, ő a Cicisbeót ajánlotta. A grófné megfogadta a tanácsot. Épp ma este játszották nála a divatos darabocskát, és Claude, ki magára vállalta a szerző bevezetését, ez órában a rue Coëtlogonba ment, hol René Vincy férjes testvérével lakott. A már megállapodott író e rendkívüli szívessége egy kezdővel szemben, nem volt minden hiúság és gúny nélkül. Claude Larcher, aki mindig szidta, de azért folyton látogatta a Komof grófnéhoz hasonló gazdag és kozmopolita köröket, egy kicsit viszketni érezte hiúságát, mikor arról volt szó, hogy barátjának megmutathatja az előkelő körökben való jártasságát. Másrészt a gonosz csúfolódót mulattatta a poéta együgyű megdöbbenése és gyermekes szégyenlőssége, melyet ez a két varázsos és üres szó keltett benne: főúri világ. Már egyszer gyönyörködött Vincy mulatságos félénkségében, mikor először látogatták meg a grófnőt a héten, reggeli után; és míg fölment a fiatal barátja lakóházának kapujához vivő egynéhány lépcsőn, mosolygott a gondolatra, hogy René most mily lázasan várhatja őt.

- »Pedig én is ilyen gyermekes voltam valamikor,« gondolta magában, visszaemlékezve arra a napra, mikor ő, mint most René, először ment előkelő társaságba. »Erről az érzésről fogalmuk sincs azoknak, akik a szalonokban és a szalonok számára növekedtek föl. És milyen képtelenség, hogy mi, mi járunk ez emberekhez!...«

Claude így bölcselkedvén, megállt egy más rácsnál, balkézt és becsöngetett. A rácsajtó egy rövid fasorba nyílt, mely keskeny kertecskén át egy háromemeletes házba vitt. A házmester páholya a kis fasor végén volt. A házmester talán nem volt otthon, vagy a csengettyű nem szólt elég erősen: elég az hozzá, Claude-nak még egyszer meg kellett húznia a hosszú lánc rozsdás gyűrűjét, mely fogantyúul szolgált. És ráért szemügyre venni ezt a sötét, kihalt házat, melynek csak egy földszinti ablakában égett világ. A keskeny kertre nyíló, négyablakos lakásban laktak Fresneau-ék. Émilie Vincy, a költő nénje, bizonyos Maurice Fresneau nevű professzor felesége volt. Claude ez embert akkor ismerte meg, mikor Párizsba kerülve, mint szegény kezdő írócska tengődött, oly szükségben, amelyen a Vampir ünnepelt szerzője most már elég gyönge volt pironkodni. Mennyivel jobban szerette volna, ha arra emlékeztetik vissza, hogy egy nagy örökséget klubokban és fehércselédek közt vert el! De azért mégis megmaradt a régi jó pajtásnak, hálául a régi pénzkölcsönökért. Eleinte René iránt is csak a régi rossz napok kenyerestársa miatt érdeklődött; de aztán megragadta őt a fiatalember saját kedvessége is. Hányszor jött ide, René szerény szobájába, mely a most kivilágított ebédlő szomszédságában volt, megüdülni üres életében, kínos renyheségében és keserű szenvedélyeiben! Ama kis időközben, mely a két csöngetés között eltelt, Claude a művészlelkek gyors képzelőtehetségénél fogva, maga előtt látta azt a szobát, mely képe volt barátja eddigi ábrándos életének. A költő és testvére saját kezükkel szögeztek a falra egy kis vörös kárpit-szövetet, melyen a magányos ábrándozók finom ízlésével összeválogatott metszetek függtek: egynéhány Albrecht Dürer, Gustave Moreau Helénája és Orpheusa, meg Goya több rézkarcolata. A vaságy, a szép rendben tartott íróasztal, a könyvekkel teli polc, a vörös kőlapokkal kirakott padló, mely a középre terített szőnyeget, mint keret vette körül, kedves volt Claude-nak, az ajtó fölött olvasható szavakkal egyetemben, melyeket René Kempis Tamásból gyermekes kézzel irt oda: »Cella continuata dulcescit.« E kép fölmerülte egyszeriben megváltoztatta az író gondolatait. Az imént még csúfondáros volt, de most egyszerre elszomorodott attól a gondolattól, hogy ez az óra, mikor Komofné szalonjának ajtaján át a világba lép, csakugyan nagy esemény e huszonöt esztendős gyermek életében, ki mind mostanig itt élt. Mely ideáloktól lobogó lelket visz a grófné fényes és mesterkélt társaságába!

- »Én vagyok az oka,« mondta magában, fölriadva ábrándozásából a závár csikorgásától... »Én tanácsoltam neki, hogy jöjjön, és én öltöztettem föl ez estére.« - Csakugyan ő vezette el Renét saját szabójához, divatárusához, vargájához, kalaposához, hogy, mint tréfásan mondotta, előkészítse a fölavatásra... - »Előbb kellett volna meggondolnom, hogy mily veszélyekkel jár ez a lépés... És mily szomorú, hogy én előre látom a bajt! Be fogják őt mutatni négy-öt hölgynek, kétszer-háromszor meghívják őt ebédre, ő pedig megfeledkezik a viszontlátogatásokról... azok pedig megfeledkeznek őróla.«

Végigment a kis fasoron, aztán becsengetett jobbkézt egy ajtón, a házmester páholya előtt. Ez volt a Fresneau-ék ajtaja. E furcsa elrendezkedésnek a magyarázata egy hátul levő más kis kert és ház volt, hová szintén a rue Coëtlogon rácskapuján át lehetett jutni. Egy tenyeres-talpas, kövér, harmincéves szolgáló jött ajtót nyitni; rövid dereka, négyszögletes válla, auvergne-i főkötővel körülfogott lapos képe és két állati együgyűségű barna szeme volt. Falusi ábrázata, mozdulata, mellyel egy kicsit kinyitotta az ajtót és hunyorgása, mikor magasra tartotta a petróleumlámpát, hogy jól megláthassa a jövevényt: csupa ösztönszerű bizalmatlanságra vallott. Megismervén Claude-ot, széles ábrázata nagy jóakarattól élénkült meg s egyszeriben látni lehetett rajta, hogy az író mily kedveltségnek örvend Fresneau-éknál. A leányzó mosolygott, kimutatva apró, fehér, állatias fogait; minden szemfoga mögött hiányzott neki egy.

- »Jó estét Françoise,« szólt a fiatalember, »kész van már a kisebbik gazda?«

- »Nini... Larcher úr,« mondta örvendve a szolgáló, »René úr ki van öltözve és olyan szép, mint a Krisztus... Mindnyájan az ebédlőben vannak... Várjon, míg lesegítem a ködmönét... Jézus, Mária, szent József! szegény nagyságos úr, ez ugyan jól megnyomhatta a vállát...« Claude Larcher mindig mulatott ezen a bizalmaskodó mindenes leányon, aki Fresneau-ékhoz abból az auvergne-i faluból került, hova a professzor is való volt és aki már tizenöt éve, mint valóságos otthonába fészkelte be magát e házba. E fiatal ember azok közé a szertelenül okoskodó írók közé tartozott, akik bolondulnak a természetesség után, nyilván azért, mert a természetesség kinyugosztja őket saját agyuknak száraz és szakadatlan munkája után. Megtörtént, hogy Françoise saját dolgairól beszélt neki elragadó bohósággal vagy elárulta azt a rettenetes nagy félelmét, hogy a nagyságos úr bele találja őt is szőni valamelyik színdarabjába; vagy pedig használta az asztalnál hallott irodalmi kifejezéseket, amelyeket a parasztok csodálatos torzító képességével ferdített el. Claude oldalnyilallást kapott a nevetéstől, mikor ez a jó leányzó azt mondta, hogy a René úr már megint »rámát ír«, aztán a »kritikust« összetévesztette a »Krisztussal«, a »claqueurt« a »likőrrel«, az »inkognitót« az »ingó-bingóval«. Claude az ilyen mondásokat mind beleírogatta tömérdek sok jegyzőkönyve közül valamelyikbe, hogy fölhasználja egy soha el nem készülő regényében. És mindig szerette megoldani a cseléd nyelvét. Ma este azonban nem tette, mert búsitotta az a gondolat, hogy ő most az ifjú poéta nagyvilági kísértője. míg Françoise fölakasztotta a bundáját a fogasra, végigtekintett az ismerős előszobán, melybe a lakás ajtói nyíltak. René szobája jobbkézt volt délfelé; Fresneau-ék a szűkebb, északra nyíló szobában laktak, mellettük pedig hatéves kis fiuk Constant, akit Émilie nem szeretett annyira, mint a bátyját. Claude apróra tudta, hogy mi az oka a nőtestvér e nagy szeretetének, valamint ösmerte e család egész történetét. Ez a megható, szerény, egyszerű történet igazolta lelkimardosását, amiért kiragadja a fiatalembert e fészekből.

Émilie és René atyja, egy vouziers-i ügyvéd, nyomorultan végezte életét a szertelen ivás következtében. Irodáját eladták, kifizettek minden adósságot, és pénzzé tevén holmi kis ingatlanokat is, a vidéki viveur özvegyének vagy ötvenezer frankja maradt. Vouziers szomorú emlékei elől az asszony Párizsba menekült két zsenge korú gyermekével. A fővárosban volt neki egy bátyja, Taconet abbé, egy derék pap, ki tanári pályára készült, de aztán egyszerre lemondott a világról. tanulótársai sehogy sem bírták megérteni e lépését és még inkább meglepődtek, mikor a fiatal pap, mihelyt kikerült a szemináriumból, nevelőintézetet nyitott a rue Cassette-ben. Taconet abbé buzgó katolikus, de igen liberális és a gallikánizmushoz közel járó ember létére észrevette, hogy a gazdag polgár családok nem tudnak választani a tisztán világi és tisztán egyházi nevelőintézetek között, mert sem az egyikben, sem a másikban nem találják meg azt, ami megfelelne hagyományos kereszténységüknek és a modern iránynak. Csak azért öltött reverendát, hogy annál jobban össze tudja egyeztetni ezt a két ellentétes áramlatot, és egész ambíciója betellett, mikor két ifjabb paptársával megállapította ez intézetet, melynek növendékei a Szent Lajos líceumot járták. Taconet abbé iskolája - melyet védőszentjéről Szent András iskolának nevezett el - oly gyorsan gyarapodott, hogy már a harmadik évben három kis egyfogatú omnibuszra volt szükség, a líceumba és vissza szállítani a növendékeket. Vincyné Párizsba költözésének az volt egyik legfőbb oka, hogy ritka alkalom kínálkozott tíz éves fiát kitűnő nevelésben részesíteni; a tizenhat éves Émilie pedig jó segítségnek ígérkezett a háztartás körül. Az intézet e vezetésében pompás adminisztrátorrá fejlődött Taconet abbé tanácsára vagyonát, az ötvenezer frankot, olasz aranyjáradékba fektette, melynek értéke ez időben hatvanötezer frank volt. Az özvegy tehát évenkint kétezernyolcszáz frankot fordíthatott háztartására. E csekély jövedelemből sokat kellett áldozni a fiúnak és Émilie bálványozó szeretete öccse iránt épp ez áldozatokban gyökerezett. A szív életében a szenvedést hajszoljuk, mint a játékban a pénzt. Vincyné 1863-ban költözött Párizsba és lakása ugyancsak a rue Coëtlogon e házában volt, de a harmadik emeleten. Mihelyt megérkezett, betegeskedni kezdett. 1871-ig, mikor a szegény asszony meghalt, a leányra hármas kötelesség szakadt: ápolni kórágyon fekvő anyját, gondoskodni a háztartásról, melyben fél frank is számot tett, és neveltetni öccsét. Mindvégig híven teljesítette e kötelességet. arcának rózsái meghalványultak ugyan egy kicsit, de azért sohasem panaszkodott. Olyan volt, mint a párizsi népdalok kis munkásnője, aki a hosszú keserves fáradalmak után mindjárt megvigasztalódik, ha ablakában van egy szál virág. Az ő virága testvére volt, ez az élénkszemű szép gyermek, aki a jó Émilie szeretetét csakhamar meghálálta az iskolában kivívott elsőségével, - a szegény polgárnők ez egyetlen ünnepi örömével. Öccse már igen korán kezdett verseket írni, és a boldog Émilie első kísérleteinek bizalmasa volt. Mikor anyja halála után alig fél évvel Fresneau megkérte kezét, csak az alatt a föltétel alatt mondott igent, hogy az oklevelét csak az imént megnyert professzor ne távozzék Párizsból, s hogy René velük maradjon, egyedül az írói pályának szentelve magát. Fresneau szíves örömest engedett e kívánságoknak. Azok közül a jó, egyszerű emberek közül való volt, akik tudnak szeretni, vagyis vita nélkül vetik alá magukat szeretteik minden legcsekélyebb óhajtásának. Már akkor beleszeretett Émilie-be, bár nem merte megvallani, mikor megismerkedett a Vincy-családdal, 1865-ben, René korrepetitora levén a szent András iskolában. Ezt az immár negyven felé járó embert a leány felé sorsuk különös rokonsága vezette. Ő is lemondott minden önző reményről, minden személyes vágyról, csakhogy kifizethesse atyja, egy csődbe került nevelőintézet-tulajdonos adósságait. A professzor 1858-tól 1872-ig, mikor megházasodott, húszezer frankot törlesztett le, pedig csak öt frankos leckékből élt. Ha a munka ez óráihoz hozzáadjuk az előkészületre, a gyakorlatok kijavítására és az egyik helyről a másikra menéshez szükséges órákat, - megtörtént, hogy Fresneau-nak egy délelőtt leckéje volt a rue Cassette-ben, a rue Ternes-ben és végül valahol a Jardin des Plantes mellett, - fogalmat nyerhetünk ez életről, mely a magántanitással foglalkozók közt nem ritka, és csakhamar tönkreteszi a legszívósabb testű embereket is. Az Émilie iránt való szerelem volt egyetlen regénye ez életnek, melyet addig a munka sokkal inkább lefoglalt, semhogy ábránd férkőzhetett volna hozzá. A házasság Taconet abbé műve volt és René Vincy lángelméjének szolgálatába eggyel több rabszolga állott.

Claude Larcher egytől-egyig ismerte ez apró dolgokat, melyek mind fontosak voltak a fiatal költő tehetségének és karakterének fejlődésére nézve. míg Françoise fogasra akasztotta bundáját, végigpillantott a félig homályos előszobán és minden csekély részletnek erkölcsi jelentősége volt szemeiben. Tudta, hogy az ajtó mellett álló bottartóban miért van a professzor vastag nyelű, nehéz alpaka-esernyője mellett egy finom, vékony angol esernyő, amelyet Fresneau-né vett öccsének. Tudta, hogy a bálványozón szerető testvér ajándékozta meg Renét a tekenősbéka-fogantyújú, elegáns sétapálcával, mely legalább is harmincszor drágább volt a Fresneau derült napokon használt erős, egyszerű botjánál. Tudta azt is, hogy a professzor könyvei, miután egy ideig az előszoba porától lepődtek az ócska polcon, még onnan is száműzettek egy sötét kamarába, mert Renének az az ötlete támadt, hogy az előszoba falait az ő ízlése szerint való metszetekkel díszíti föl. A fiatal poéta teliaggatta a falat Raffetnak I. Napóleont ábrázoló gyönyörű kőrajzaival, amelyek a köztársasági Fresneau-t bizonyosan mód nélkül bántották. Claude azonban tudta, hogy Fresneau lesz a legutolsó, aki megütközik az ifjúnak tett áldozatokon. Mert Émilie iránt való szeretetből René neki is csak istene volt, mint ahogy istene volt a cselédnek és magának a nagybácsinak is. Tudniillik Taconet abbé is meghódolt a fiatalember tehetsége előtt. Elgondolta magában, hogy öccsének megvan ez az ő tanácsára olasz aranyjáradékba fektetett vagyonkája, mely évenkint háromezer frankot jövedelmez; ugyanennyit fog rá hagyni ő is. René keresztényi nevelése biztosíték volt arra nézve, hogy írói tehetségét az egyháznak fogja szentelni. És a pap is buzdította a fiatal költőt az irodalom göröngyös útján, melyen ez a szerencsés csillagzat alatt született gyermek eddigelé csak boldogságot talált. E tiszta szeretetből, családias kényeztetésből, meleg bizalomból alkotott boldogság becsét senki sem méltatta jobban Claude Larchernél, kinek, mint apátlan-anyátlan árvának, húsz éves kora óta egyedül kellett küzdenie a párizsi szegény írók életének parlagiságai, fájdalmai és csalódásai ellen. Valahányszor Fresneau-ékhoz ment, mindig elérzékenyedés szorította össze a szívét; és valahányszor elfogta ez érzékenység, annál hangosabban kacagott, annál jobban fitogtatta száraz szkepticizmusát. Enervált létére fájt neki minden csekély meghatódás is s azon való kétségbeesésében, hogy sohasem bírja elfojtani szertelen érzékenységét, rágalmazta szívét, ahogy csak bírta.

II.
Együgyű lelkek

Claude mosolygó, szinte sugárzó arccal lépett a szűk ebédlőbe, hol, mint Françoise mondta, össze volt gyűlve az egész »kompánia«. Először is René, az egész család szemében rendkívüli kaland hőse, Fresneauné és férje és Offarelné asszonyság, egy hadügyminisztériumbeli osztálytanácsos neje, két leányával, Angélique és Rosalie kisasszonyokkal. Mind a hatan a diófaasztal körül ültek, a használattól megfényesedett lószőrszövettel bevont székeken. Ezt az ebédlő-bútort még a vidéki ügyvéd vette, mikor berendezkedett, és a család, Vouziersból való elköltözte óta, igazi hollandi gondossággal őrizte meg. Az úgy is szűk szoba levegőjét egy, a kandalló mellé állított és a háziasszony takarékosságára valló kis vaskályha tette még nehezebbé; mert Émilie fát csak a René szobájában égetett. Rézláncokon függő porcelánlámpa világította meg a fejeket, melyek most mind a belépő felé fordultak és a fény a sárgavirágos falkárpiton veszett el, hol egynéhány régi tányér csillogott. E hirtelen világosságban az író igen élénken látta az arcok különböző játékát. A polgári életben különben sem igen rejtőznek el a szimpátiák és antipátiák; ott még nem kitanult az emberi állat, és kevésbé szokta meg az udvariaskodás folytonos hazudságait. Émilie kezét nyújtotta Claude-nak, amit ritkán szokott tenni. Ajkán boldog mosolygás ragyogott, barna szeme csillogott; egész valójából kisugárzott az őszinte öröm, hogy láthat valakit, aki öccsét szereti.

- »Ugye, jól illik neki a frakk?...« így szólt, mielőtt az érkező üdvözölhette volna a társaságot és leülhetett volna az asztal mellé. René e pillanatban csakugyan az volt, ami Párizsban oly nagy ritkaság: egy szép fiatal ember. A Cicisbeo huszonöt éves szerzőjének homlokán még nem látszott egy redő sem, arca, ajka üde volt és tiszta szeméből a teljes lélek és a sértetlen temperamentum szólt. Igen hasonlatos volt az ifjú Alfred de Musset ama kevéssé ismert medalionjához, melyet David a szobrász készített. De a René sűrű haja, szőke szakálla és széles válla erővel és egészséggel pótolta azt, ami az Éjszakák költőjének alakjában kissé nőies és satnya volt. Máskor igen sötét kék szeméből most együgyű, zavartalan boldogság sugárzott ki, és Émilie fölkiáltását igazolta a veleszületett kellem, melyet még a frakk és a szokatlan ruha sem tudott megbolygatni. A szerető testvér gondoskodása nem feledkezett meg a kis arany inggombokról sem. Megtakarított pénzéből vette a rue de la Paix-ben egy ötvösnél, miután nagy titkon kikérte Claude tanácsát. Maga kötötte meg öccse nyakravalóját és épp oly gonddal ügyelt e nagyvilági öltözékre, mint tizennégy évvel azelőtt, mikor rendbe szedte az Úr asztalához először járuló kedves öccse ruháját.

- »Szegény néném,« szólt René kedvesen mosolyogva és kilátszottak ép, fehér fogai; »bocsásson meg neki, kedves Claude, én vagyok az ő egyetlen kacérsága...«

- »Ön elrontja a mi Renénket,« mondta Fresneau, kezet fogva Larcherval. A professzor deresedni kezdő, igen magas, vállas, boglyas hajú és rosszul ápolt szakállú ember volt. Egy nagy csomó, jegyzetekkel teliírott papiros hevert előtte: a tanítványok dolgozatai. Összeszedte az íveket és így szólt: »Boldog ember, ön talán már nem is tudja, micsoda robot a gyakorlatok kijavítása!... Nem iszik meg egy pohárkával, hogy fölmelegedjék?« Azzal fölfogott egy pályinkával félig telt üveget, mely azután is ott maradt az asztalon, hogy a kávét kivitték. Ez asztal most egyszersmind szalonasztal is volt, mert rendesen ezt a szobát használták szalon gyanánt. - Az igazi elől volt, de csak ünnepi alkalmakkor nyitották föl. - »Nem parancsol egy cigarettát?...« folytatta Fresneau, odanyújtva neki egy barnás dohánnyal teli tálacskát, melyből a szálak lehullottak a gyakorlatokra.

Claude tagadó mozdulattal felelt, meghajtva magát a három hölgy előtt, kik nem nyújtottak neki kezet. Dolgoztak: az anya kék gyapjúharisnyát kötött, olykor megvakarva fejét a kötőtűvel, a két kisasszony pedig zöld viaszkosvászonra hímzést öltögetett. Az anya haja egész ősz volt, szögletes arca pedig ráncos; szemüvegén át, mely csak ímmel-ámmal állt meg kissé pisze orrán, szörnyű kelletlen pillantást lövellt az érkező felé. Az egyik leány, Angélique, mosolyogva harapott az ajkába, mert az író Émilie és René közé telepedve, ezt mondta: »Ide üllök...« két l-et ejtvén egy helyett, mely gyógyíthatatlan rossz szokását a leány régtől észrevette. Ez a ravasz, de bátortalan pillantású, éppoly könnyen piruló, mint nevető, fekete szemű hajadon a félénk csúfondárosok nagy osztályához tartozott. A másik leány, Rosalie, szelíd tartózkodással sütötte le szép szemét, mely épp oly fekete volt, mint a testvéréé. Egynéhány perc múlva lassan fölemelte pilláit és oldalvást René felé tekintett; a tű remegett ujjai között, a hímzés rajzának vonalát követvén. Feje még jobban előre hajlott és gesztenyeszínű haja csillogott a lámpa alatt. Claude figyelmét nem kerülte ki semmi. Régtől apróra ismerte Offarel ténsasszonyékat, - mint Fresneau vidékiesen szokta mondani. Hét óra után múlhatatlanul be kellett kopogtatniok ide, miután otthon, a szomszéd rue de Bagneux-ben, megebédeltek. Offarel úr, az apa kísérte őket ide; aztán elment a Tabourey-kávéházba, az Odéon mellé és lelkiismeretesen végigolvasott minden újságot. Claude-nak nem került valami nagy fáradságába kitalálni, hogy az öreg Offarelné Rosalie és René házasságán álmodozik; sőt azzal gyanúsította fiatal barátját, hogy e reményt a romantikussághoz való ösztönszerű vonzódásával még éleszti is; és észrevette azt is, hogy Rosalie-nak kelleténél jobban tetszik az ifjú költő elméje és csinos arca. Egyszersmind érezte, hogy a leány őt, Claude Larchert, szereti, de fél is tőle. Szereti, mert tudja Renéhez való ragaszkodását; de fél tőle, mert a fiatalembert ő ragadja az események új áradatába. Ez ártatlan gyermek előtt, valamint az egész kis társaság szemében, olyan volt Komofné e soirée-ja, mint valami expedíció egy mesés, ismeretlen országba. Valamennyien képtelen reménykedéssel vagy nagy félelemmel tekintettek feléje. Émilie Fresneau, ki mindig szertelen ambíciókkal vette körül öccsét, elképzelte, amint René a kandalló párkányához támaszkodva verseket szaval hercegnők fényes társasága előtt és belé szeret egy »muszka princesz«. Erre a két szóra fölmerült ábrándjaiban az előkelő világ egész ismeretlensége. Rosalie a szerető nő kínos éleslátásával előre sejtett mindent. Bár szemrehányást tett magának, bántotta őt René öröme, hogy a nagyúri világba mehet, ahova ő, a félmenyasszony nem követheti. Mert közöttök sokkal szorosabb kötelékek voltak, semmint Claude gyanította. A múlt tavaszkor egy este már titkon esküdöztek egymásnak. René akkor még ismeretlen volt. A leány érezhette, hogy csakis az övé. Az ifjúnak minden édes volt Rosalie közelében és minden kelletlen ő nélküle. És a leány tudatlanságát most megvilágította az öntudatlan féltékenység, hogy mely veszélyes összehasonlítások fenyegetik őt. Otthon készült ruhácskájában, mely félszeggé tette csinos termetét, a pici lábát elcsúfító készen vett cipőben, nyakán és karján az egyszerű kis fodorral, szegénynek és csekélynek érezte magát ama főúri hölgyekkel szemben, akikkel René találkozni fog. Ezért remegett tűje, ezért rebbent szeme pillája sebesebben, ezért szorult össze szíve egy rossz sejtelemtől, míg a professzor unszolta Claude-ot, hogy igyék egy pohárka likőrt, és sodorítson magának egy cigarettát a marylandi dohányból.

- »Ugye pompás ez a csiger-pályinka? Egy tanítványom küldte Normandiából... Ön valamikor nagyon szerette ezt az italt. Emlékszik, mikor együtt jártunk leckét adni Vanaboste intézetébe?... Napi négy óra volt, csütörtökön is, és a gyakorlatok javítása. Százötven frank havonkint... Víg legények voltunk mi akkor!... Két előadás közt volt egy szabad negyedóránk, és ön olyankor elvitt engemet a rue Saint-Jacquesba; még mintha most is látnám azt a kis kávéházat, ahol ilyen pályinkát ittunk erősítőül. Ön mindig azt mondta, hogy ettől megkeményednek az erek, mert az embernek az erei is vénülnek, és az alkohol csökkenti rugalmasságukat...«

- »Akkor tizenkét esztendővel fiatalabb voltam,« mondta Claude, nevetve az emléken, »és még nem bántott a csúz.«

- »Biz az nem lehet valami egészséges,« szólt Offarelné, »minden este kimaradozni, aztán végiglakozni a sok nagy ebédet, az erős borokkal, a borsos ételekkel; ettől olyan sós a vére.«

- »Ugyan, kérem,« szólt közbe Émilie, »nekünk gyakran volt alkalmunk asztalunknál tisztelni Larcher urat, és higyje meg, hogy ő maga a mértékletesség... És a késő lefekvés nem árt, ha másnap délelőtt kedvére kialhatja magát az ember.« Aztán az íróhoz fordult: »Renétől hallom, hogy önnél minden oly csöndes és kedves...«

- »Csöndesnek csöndes... A rue de Varenneben fészkeltem be magamat, egy régi palotába, melynek véletlenül most én vagyok egyetlen lakója. Ha bezárom az ablaktáblákat, akár azt hihetem, hogy éjszaka van. Csak a közel klastrom harangjait hallom és Párizs zaját messziről, igen messziről.«

- »Mindig azt hallottam, hogy az éjfél előtti álom többet ér mindennél,« vágott közbe az öreg asszonyság, bosszankodva Claude nyugodtsága miatt. Maga sem tudta az igaz okát, de haragudott ez emberre; talán nem annyira Renére tett hatása miatt, mint természetes nagy antipátiából. Érezte, hogy folyton tanulmányozza őt ez a fürkésző tekintetű, keresett viseletű ember, aki mindig mosolyog, nem tudni miért; annyira bántotta ez a dolog, hogy olykor erősen tört ki belőle a keserűség. »Különben Vincy úr itt majd nem alhatja ki magát,« folytatta. »Hány órakor végződik az a mulatság a gorófnénál?...« Így, parasztosan mondta ezt a szót.

- »Nem tudom,« felelt Claude, nagyot mulatva ellenségének e rosszul titkolt gyűlölségén. »A Cicisbeot féltizenegy felé fogják játszani... a vacsora pedig alkalmasint egy óra tájt lesz...«

- »Vincy úr tehát két órakor fog lefeküdni,« szólt Offarelné látható megelégedéssel, hogy ily argumentumot vághat embere szemébe, »s mivel Fresneau úr hét órakor megy el hazulról, Françoise pedig már hatkor kezd motozni...«

- »Ej, egyszer nem árt,« szólt Émilie, kissé türelmetlenül szakítva félbe a haragos asszonyságot, mert attól tartott, hogy most valami gorombaság következik; aztán, hogy Offarelnénak kedves dologra fordítsa a beszédet, így folytatta: - »De még nem is mondta, hogy megkerült-e a Hamupipőke?«

A Hamupipőke egy iromba macska volt, amelyet Offarelné egyik ismerősének, Jacques Passart fiatal rajzmesternek ajándékozott. Ez az ismeretség onnan keletkezett, hogy az osztálytanácsos rajongott a vízfestésért. A házaspárnak ugyanis két gyöngéje volt: a férj imádta a képírást és szüntelenül tájakat mázolt, míg csak a hivatalba nem kellett mennie; a feleség pedig mód nélkül szerette a macskákat és a rue de Bagneux-ben levő földszinti, kertre nyíló lakásukban vagy öt e fajta béli állat élte világát. Jacques Passart, ki boldogtalan szerelemmel sóhajtozott Rosalie után, oly áradozó dicséretekkel halmozta el a cicát, kit Offarelné hol Hamupipiskének, hol Hamupepejkének hívott, hogy az asszonyság végre neki ajándékozta. A szegény Hamupipőke három hónapot töltvén Passart rue du Cherche-Midi-beli ötödik emeleti lakásán, megkölykezett. A három kölyökből kettőt vízbe fojtottak; a harmadikkal megszökött a macska. Passart nem merte megvallani e szökést. Harmadnapra Offarelné kaparászást hallott a kert ajtaján. »Különös,« gondolta magában, összeszámolva macskáit, kik közül egy az ágyban, a dunna alatt, egy az egyetlen kanapén, egy pedig a kandallónál nyújtózkodott. »Különös! Itt van mind a három és mégis kaparják a kertajtót!« Kisietett és íme a Hamupipőke vonult be, dorombolva, görbe háttal, régi asszonyához dörgölődzve és hízelkedve, aminek a jó asszony mód nélkül örvendett. Másnap azonban ismét eltűnt a Hamupipőke. Ezt a látogatást még rejtelmesebbé tette Passart kénytelen vallomása, hogy nem eléggé ügyelt a drágalátos állatra. Offarelné nem győzött eleget beszélni e dologról Émilie-nek s hogy ma este még nem szólt róla, csak annak lehetett tulajdonitani, hogy igen fontosnak ítélte René bevonulását az előkelő világba.

- »Ah, a Hamupipőke!...« szólt az asszonyság olyan hangon, melyben mostani bosszúságával a kedves állat emlékezete iránt való rajongás egyesült. »De vajon emlékszik-e rá Vincy úr?« És mikor René intett, hogy nem feledte el ezt az érdekes jószágot, így folytatta: »Hát ma reggel visszatért. A nyakánál fogva hozta a kölykét s a lábamhoz tette, mintha ajándékul kínálná... Aztán rám nézett... Mert a minap csak azért járt nálam, hogy megtudja: kell-e még nekem; s most azt kérte, hogy a fiát is fogadjam be vele együtt... Bizony,« mondta végezetül, »okosabb az állatokat szeretni és nem az embereket, mert az állatok hívebbek!«

- »Bámulatos ösztön!« kiáltott Fresneau, ki ismét kabbalisztikus jeleket irkált ceruzájával a gyakorlatok szélére. »Föl fogom említeni valamelyik előadásomon...« - Ez a szegény ember a tanitás dolgában igazán olyan mindenes volt, mint a Molière kocsis-szakácsa: egy érettségire előkészítő intézetben filozófiát adott elő, valahol másutt történetet, sőt még angolul is tanított, bár alig tudta kiejteni a szavakat. E mellett derűre-borúra tartotta a sok fölolvasást. Hamupipőke csodálatos visszatérte a szülőházba az ő számára igazán kimeríthetetlen tárgy. Aztán anekdotát anekdotára halmozott, látszólag megfeledkezve a gyakorlatokról, - de csak látszólag, mert a derék ember, ki oly gyenge volt, hogy tíz tanítványból álló osztályt sem tudott kordában tartani, egyszerre igen éles megfigyelő lett, ha a feleségéről volt szó. míg ceruzája a föladatok szélére jegyezgetett, határozottan észrevette Offarelné ellenséges voltát és kiérezte a beszédekből azt is, hogy Émilie nyugtalankodik: mint fog végződni ez a társalgás. És a professzor folytatta monológját, hogy a bakafántos asszonyságnak ideje legyen lecsillapodni. De nem kellett soká fáradnia. Ismét csöngettek...

- »A papa! Már háromnegyed tízre jár!« kiáltott Rosalie. Őt is bántotta, hogy anyja olyan élesen viseli magát Claude-dal és Renével szemben. Atyjának érkezése, mely után nekik csakhamar távozniuk kellett, igazi megváltás volt neki, bár máskor mindig hasadozott a szíve, mikor Fresneau-éknál ütött a válás órája. Ismerte anyját és inkább ösztön, mint okoskodás révén érezte, hogy e kesernyés megjegyzések mily hitványak és kellemetlenek lehetnek René szemében. Az ifjúnak valóban elég oka lehet, hogy ne érezze magát jól társaságukban. Rosalie tehát rögtön fölkelt, mikor atyja belépett. Offarel hosszú, szikár ember volt és sovány arca egyike amaz ábrázatoknak, amelyek szükségképen don Quijote halhatatlan típusát juttatják eszünkbe: sasorr, behorpadt halánték, kissé ferde száj és mindenen uralkodva, ama képtelenül domborodó homlokok egyike, amelyeket mintha mániák és balítéletek szántottak volna így be redőkkel és dagasztottak volna így meg. Az osztálytanácsos úrnak, a vízfestésben való ártatlan gyönyörködés mellett, megvolt az a nevetséges gyöngesége is, hogy a beszédet mindig képzelt betegségeire téritette.

- »Nagyon hideg van ma este,« így köszöntött be, és azonnal a feleségéhez fordult: »Adélaïde, van otthon jódtinktúra? Mert bizonyos, hogy holnap reggel megint elővesz a csúz.«

- »Elég meleg az önök kocsija?« szólt Émilie Claude-hoz, e panaszt hallva.

- »Semmi hiba benne,« felelt az író, órájára tekintve, »és mindjárt bele is kell szállnunk, ha nem akarunk elkésni...« Mialatt elbúcsúzott az egész kis társaságtól és Émilie kikísérte őt, René, nem szorítva kezet senkivel, eltűnt szobájába az ebédlőbe nyíló ajtaján. »Bizonnyal csak a felöltőjét veszi magára és visszatér,« gondolta Rosalie, lehetetlen, hogy ne mondjon nekem istenhozzádot, hiszen úgy is alig nézett rám ma este.« És folytatta munkáját, míg Fresneau az osztálytanácsost épp úgy kínálgatni kezdte, mint az imént barátját:

- »Tetszik egy pohárkával? Jó lesz a hideg ellen.«

- »Egy csöppet kérek,« mondta a tisztviselő.

- »Ez már derék! Ön nem veti meg pályinkámat, mint Larcher.«

- »Larcher úr?« mondta az osztálytanácsos. »Hát önök nem is tudják, mi az ő rendes itala?... Nos,« folytatta halkabb hangon és óvatosan tekintve az előszoba-ajtó felé, »épp ma este olvastam róla az újságban egy cikkelyt, mely ugyancsak elbánik vele.«

- »Mondd, mi az, kedves apuskám,« szólt Offarelné, most először tevén le térdére munkáját, és épp úgy elárulta rosszakaratának együgyű örömét, mint ahogy az imént megmutatta a macska iránt való együgyű szeretetét.

- »Úgy látszik,« folytatta az öreg ember nagy fontosan, »hogy a szalonokban Larcher úrnak nem teát adnak inni, hanem vért.«

- »Vért?« kérdezte Fresneau elképedve ezen a furcsa mendemondán, »és ugyan minek?«

- »Hogy egy kis élet költözzék bele,« szólt élénken Offarelné; »hát nem látják, hogy csak hálni jár belé a lélek? Alkalmasint gyönyörű életet folytat!«

- »Azt is írják róla,« folytatta a tisztviselő, aki a bürgözdik silány hiszékenységével kapva-kapott minden irigy rágalmon, a mivel az ismert nevű embereket illetik; »azt is írják róla, hogy imádó hölgyek egész udvara veszi körül és hogy sikert tud biztositani mindennek, amit csak lefirkant. A kefelevonatokat tucatjával készítteti és aztán elviszi az ismerős dámákhoz. A papirosokat sorba rakják a kanapén, és aztán: Édes Larcher, kedves Larcher, ha megváltoztatná ezt a szót, ha kihagyná ezt a mondatot... Ő pedig megváltoztatja a szót, kihagyja a mondatot, és a nők azt hiszik, hogy némiképpen ők is szerzőjük annak, amit ír...«

- »Ez engemet egy csöppet sem lep meg,« szólt Offarelné, »régtől látom rajta, hogy nagy intrikus.«

- »Hát biz én,« mondta Fresneau, »nem valami nagyon szeretem az irkálásait, de hogy intrikus lenne, azt tagadom! Higyje meg, kedves Offarelné asszony, hogy nincs nála nagyobb gyermek. Majd fölvet a nevetés, mikor azt olvasom róla az újságokban, hogy ismeri az asszonyi szívet. Mindig azt láttam, hogy a leggazabb némberekbe volt szerelmes, akiket szentül angyaloknak hitt, s akik őt megcsalták, becsapták!... Épp René beszélte a minap, hogy most a kis Colette Rigaud-ért bolondul, aki a Cicisbeo-ban játszik, és olyan nagy ördög, hogy kivasalja belőle az utolsó garast is...«

- »Csitt!« szólt a visszatérő Émilie, kihallván e beszédek végét, megbotránkozott, és befogta férje száját. »Larcher úr a mi jó barátunk és nem szabad ilyeneket mondani róla... Öcsém megkért, hogy búcsúzzam el helyette mindnyájuktól. Csak az előszobában vették észre, hogy már is megkéstek és lóhalálában siettek el... Különben, kedves Offarel úr, mikor kapom meg a Cicisbeo utolsó jelenetét ábrázoló vízfestményt?« kérdezte az osztálytanácsoshoz fordulva.

- »A tél nem kedvez a munkának,« válaszolt a tisztviselő, »hamar beesteledik, nekünk pedig tömérdek sok a dolgunk; de megkapja kérem, megkapja... Mi bajod Rosalie? Olyan halvány vagy.«

A szegény leánynak valóban kimondhatatlanul fájt, hogy René így ment el, egy szó, egy nyájas tekintet nélkül. Torka összeszorult, szeme könnybe lábadt. De mégis vissza bírta fojtani zokogását és azt felelte, hogy a kályha melege bántja. Offarelné most oly világosan szemrehányó tekintetet vetett Émilie-re, hogy Fresneau-né önkéntelenül félrefordította a fejét. Őt is kínos érzés lepte meg, mert szerette Rosalie-t. De mindig ellenezte ezt a házasságot, mely nem egyezett meg az öccséhez fűzött sejtelmes nagyravágyó tervekkel. Mikor Offarelné és két leánya fölkelt, föltette kalapját és elbúcsúzott, a fiatal asszony épp ez érzésnél fogva melegebben csókolta meg Rosalie-t, mint máskor. szívesen sajnálta őt, a mért René miatt szenved, de ez a sajnálkozás némileg jól is esett neki, mert a leány szenvedése a fiatalember hidegségére vallott. Alig záródott be az ajtó, barna szemében lobogó tiszta örömmel mondta Françoise-nek:

- »Ugye, nem fog zörögni holnap reggel?«

- »Annyit se, mint a mai menyecske éjfélkor,« felelt a cseléd.

- »És te se zakatolj majd, vén medvém,« szólt férjének, visszatérve az ebédlőbe, hol a professzor már megint a gyakorlatok javításával bíbelődött. Megmondtam Constant-nak is, hogy lassan viselje magát, mikor iskolába megy...« - Aztán büszkén mosolyogva folytatta: »Mily nagy diadala lesz ma este Renének, ha ugyan azok a nagy urak nem fognak finnyáskodni!« Aztán Claude egy szokott mondásával vigasztalta magát: »Nem finnyáskodhatnak, mert az ő versei szépek, csaknem oly szépek, mint ő maga!«

- »Kívánatos, hogy azok a hölgyek ne kényeztessék őt úgy, mint te,« vágott közbe Fresneau, »mert bizony el találja veszíteni a fejét... De nem,« folytatta, felesége érzelmeinek akarván kedvezni, »igazi öröm látni, hogy mindig mily egyszerű, még a nagy sikerek közepett is.« Émilie szeretettel csókolta meg urát ezért a mondásért.

III.
Egy szerelmes és egy sznob

A két író fölszállt a kocsiba, mely gyorsan robogott ki a rue du Cherche-Midiből a boulevard Montparnasse irányában, aztán a Palais des Invalides-ot megkerülve, a diadalív felé vezető hosszú utakon ment, a Szajna hidján át. A jóbarátok eleinte hallgattak. René apróra ismerte e városrészt, melyhez gyermekségének és ifjúságának annyi emléke fűzte. Az ablak üvegeire pára csapódott le, mintegy jelképezve azt a ködöt, mely mostani élete és oly közel múltja között lebeg. A rue de Cherche-Midinek nem volt egy szöglete, melyet épp úgy ne szokott volna meg, mint saját szobáját; ismerős volt neki minden, a katonai börtön magas, komor épületétől a szarvasünőt ábrázoló cégérű borárosboltig s a nyugalmas rue de Bagneux szögletéig, ahol Rosalie lakott. Eszébe jutott barátnője, kitől ma este búcsúzás nélkül vált meg; de nem fájt neki ez az emlékezés. Azt hitte: ébren álmodik, oly kevéssé volt hasonló az ez utcákon járt szegény, névtelen ifjú ahhoz a híres és gazdag emberhez, aki most Claude Larcher kocsijának párnáin ült. híres volt, mert egész Párizs tapsolta kis darabját, - és gazdag, mert a szeptemberben színre került Cicisbeo februárig neki rengeteg summát: huszonötezer frankot jövedelmezett!... És a jövedelemnek e forrása nem egyhamar fog kiapadni. A Cicisbeo-t egy divatos írónak Az Ikertestvér című vígjátékával együtt adják, mely soká megmarad a színlapokon. Jövedelmezőnek mutatkozott a darab a könyvesboltokban is, nem is szólva a vidéki előadások és a külföldi fordítások busás tiszteletdíjáról. S ez csak a kezdet volt. René fiókjában több mű várt a közzétételre: egy Ormok című bölcselkedő költeménykötet, egy Savonarola című verses dráma a renaissance korából és egy szenvedélyes regény, mely csak félig volt kész és még nem is tudta, hogy milyen címet adjon neki. A kocsi robogott és a biztos sikerek, a nagy tervek ittasságába még egy másik mámor is elegyedett: az az érzés, hogy most a világba lép. Nincs az a leányka, aki izgatottabb legyen az első bál előtt, mint ez a nagy gyermek most volt. Nagy láz fogta el, szinte megsemmisítve énjét. Az a költők boldogtalansága és boldogsága, hogy szinte a képtelenségig tudják fokozni a voltaképp csekély, majdnem hitvány impressziókat. Ebből erednek a szertelen remény és a szertelen csüggedés nagy hirtelenségű ellentétjei, melyek aztán képzelődésüknek, következésképpen karakterüknek és érzelmeiknek is, a folytonos változás, a teljes bizonytalanság vonását adják meg, amely borzasztó azokra az emberekre és főkép azokra a nőkre, akik ezekhez a megfoghatatlan lelkekhez ragaszkodnak. Vannak azonban e lelkek közt olyanok is, kikben e veszedelmes változékonyság nem rontja meg a szeretetet. Ilyen volt René is. A szokott régi utcák láttára önkéntelenül összehasonlítva jelenét és múltját, gondolatát, a nála sokkal idősebb jóbarát felé fordult, ki sorsának ez egész megváltozását okozta. Az az együgyű elérzékenyedés fogta el, mely csakis a fiatal lelkek bájos tulajdonsága és oly ritka a mai világban: a benső és a külső legyőzhetetlen viszonya, az önkéntelenség. Megszorította mind mostanig hallgató barátja kezét:

- »Mily jó volt ön én irántam!... Igenis,« erősítette, látva Claude szemében a meglepődést, »ha ön nem oly irgalmas első kísérleteim iránt, sohasem mutattam volna meg önnek a Cicisbeot; ha ön nem viszi Rigaud kisasszonyhoz, most is bizonyosan valamelyik színház kéziratos almáriumában heverne; ha ön nem beszélt volna rólam Komof grófnénak, nem játszanák nála a darabomat és ma este nem mennék hozzá... Boldog, igen boldog vagyok!... Ön most bizonyosan azt gondolja, hogy együgyű vagyok, mint egy diák... de ha tudná, mennyit álmodoztam ifjúságomban e világról, ahova most engem vezet, ahol már csak a nők ruhája is csupa költőiség, és a tárgyak mind gyönyörű keretéül szolgálnak az örömnek és a fájdalomnak!...«

- »Bár csak a nők lelkének is olyan szövete volna, mint aminő a ruhájuké,« szakította félbe Claude csúfolódva, »De én igazán csodálom önt. Csak nem hiszi, hogy mindjárt nagyvilági emberré válik, a mért meghívta Komofné, ez az idegen hölgy, akinek palotája csak egy állomás, vagy a mért az az egynéhány kíváncsi nő, aki ott lesz, azt fogja mondani, hogy szívesen látják önt mindennap ebéd előtt. Kedves barátom, ön még sokat fog járni az előkelő világba, ha ez a sport ugyan mulattatja; de belé nem fog tartozni soha, mint ahogy nem tartozom belé sem én, sem a legzseniálisabb művészlelkek közül senki; és ennek egyszerűen az az oka, hogy sem ön, sem a családja nem született ezekbe a körökbe. Mindenütt el fogják önt fogadni, és ünneplik is. De kísértse csak meg valamelyik leány kezét kérni, majd meglátja... Szívből kívánom, hogy ezt megérje... Szent Isten, ha ismerné ezeket az asszonyokat, akiket oly gyöngédeknek, oly finomaknak, oly arisztokratáknak képzel! Csupa Worth- és Laferrière-féle ruhákba öltözött hiúság... Nincs közöttük tíz, aki igazán tudna érezni. A legbecsületesebbek még azok, akiknek szeretőjük van, mert az a gyönyörűségük. Ha fölboncolná őket, szívük helyén szabó-számlát találna, meg egy csomó előítéletet, amely náluk elvszámba megy, és a mohó vágyódás: elhomályosítani ezt vagy azt a hölgyet. Mégis ostobák vagyunk mi, itt ebben a kocsiban, két meglehetős értelmes ember, akinek otthon volna dolga; ön, kinek a szíve remeg a gondolattól, hogy az úgynevezett előkelő hölgyek társaságába jut, és én!...«

- »Ugyan mivel haragíthatta önt meg ma Colette?« kérdezte szelíden René, kit barátja beszédének keserűsége bántott, ami különben elég gyakran megtörtént. De hogyan haragudhatott volna meg rá ezért az illúziói ellen intézett valóságos támadásért? Tudta, hogy valahányszor Claude ilyen dühösen kiabált, mindig ennek a színésznőnek valami kacérsága volt az oka. A boldogtalan őrülten szerelmes volt ebbe a leányba, aki csak játszott vele, bár viszontszerette őt a maga módja szerint. Ama szerelmek egyike volt ez, melyek a gyűlölségben és az érzékiségben gyökereznek, kínozzák és elaljasítják a szívet és vadállattá változtatják az embert. Az ilyen szerelmek egyik sajátos vonása, hogy éles és dühös válságokkal járnak a puszta képzelet ösztökélésére is. Claude előtt alkalmasint egyszerre megjelent kedvesének képe, és hirtelen harag űzte el a nyájas kedvet, melyet Fresneau-éktól hozott magával. Ezt a haragját most bármely paradox révén is kiontotta volna. Kapva-kapott a René kínálta alkalmon és teljes erejével megszorítva barátja karját, beteges nevetéssel szólt:

- »Hogy mivel bántott meg?... Hát meg akarja tudni, kicsoda az asszonyi szív nagy ismerője, a mélyre ható lélekbúvár, mint engemet az újságok hívnak, és a nagy Jobard, mint én magamat hívom? Értelmemnek sohasem vettem egyéb hasznát, mint hogy fölfedeztem saját ostobaságaimat!... Megvallottam már önnek azt a szégyenletes dolgot,« folytatta halkabb hangon, »hogy Salvaney-ra féltékenykedem?... De hiszen ön nem tudja, ki ez a Salvaney. új módi ficsúr, akinek mindig kezében van az utalványos könyve és öt aranyával mulat. Maga a közönségesség. Az orra valóságos trombita, a homloka kopasz, a szeme dülledt, az arca színe akár csak egy marhakupecé!... De anglomán, akkora anglomán, hogy hozzá képest francia maga a walesi herceg is... Tavaly három hónapot töltött Flórencben és hallottam, mikor eldicsekedett, hogy ez idő alatt is mindig Londonban mosott inget hordott. Higyje meg, kedves barátom, hogy abban a világban, mely önt úgy elbűvöli, az ilyesmi sokkal nagyobb becsületet szerez az embernek, mintha például megírta volna a Nábobot vagy az Assommoirt, ezt a két remek művet... Nos, ez az úr tetszik Colette-nek. Épp oly bejáratos az öltözőszobájába, mint én. És rámereszti pályinkától könnyes szemét. Ő találta ki az új tempót, opera után kompániában menni a rue Lafayette-be, egy ronda csapszékbe, alkoholt vedelni; elvezetem önt egyszer oda, hadd lássa meg ezt a frátert... Sőt még Colette is odamegy, egy kocsiban vele... - Ugyan - ezt szokta nekem mondani - csak nem féltékeny erre az emberre? Hiszen mindig érzik rajta a gin szaga... - Mert a fehércselédek ilyeneket beszélnek minékünk és még fizikai dolgaiban is készek ócsárolni előttünk azt, akivel tegnap háltak... Nos, ma reggel Colette-nél voltam. Mindezt tudtam, de mégsem hittem. Salvaney! Ha csak látná ön, lehetetlennek ítélné ezt a dolgot; míg az a leány - hiszen ismeri! - ...az a szelíd, szép két szem, az a finom szépség, az a Botticelli-száj!... Istenem, beh kár!... Hát nála voltam... Egyszerre levelet hoznak. S az inas - nem rég fogadták föl és ügyetlen, - nagy ostobán azt mondja: - Salvaney úr küldi és választ várnak... - Colette összecsókolt és esküdözött, hogy semmi nem történt közöttük, sőt még a legártatlanabb udvarlásról sincs szó. A levelet a kezében tartotta. Én tökfilkó azt gondoltam magamban: most mindjárt ide adja nekem a levelet és meglesz az írott bizonyság, hogy nem hazudott; kétségtelen bizonyság, mert Salvaney nem tudhatta előre, hogy én látni fogom e levelet. Colette pedig csak tartotta a papirost és rám nézett. - Nos, válaszolni fogok rá, szólt aztán; megengedi? azzal kapta magát és kiment a másik szobába... a levéllel! Ön persze azt hiszi, hogy én erre fogtam a kalapomat, botomat és örökre távoztam, azt mondva magamban: Ez mégis csak gaz egy némber!... Pedig nem ezt cselekedtem, édes barátom. Ott maradtam. Colette meg visszatért, csöngetett, odaadta a választ az inasnak, aztán hozzám fordult: Ugye, most haragszik rám? - Hallgattam. - Szerette volna elolvasni azt a levelet? - Most sem feleltem. - Colette pedig összevonta szép szemöldökét: Már nem olvashatja el, mert a tűzbe hajítottam. Különben sem volt benne egyéb, mint hogy Salvaney úr valami szövetmintát kért tőlem egy álarcosbáli ruhához. Megkövetelem, hogy higyjen a szavamnak... - És hogy mondta, hogy játszotta el ezt!... Sohasem volt tehetségesebb! Ne kérdezze, mit feleltem neki. úgy bántam vele, mint a legutolsók legutolsójával. A szeme közé vágtam mindazt, ami gyűlölség, utálat és megvetés volt a szívemben; aztán mikor sírni kezdett, karjaimba szorítottam és az enyém volt, ott a dohányzószoba díványán, ahol úgy hazudott nekem, én meg úgy összesértegettem, mint egy cédát... Mondja, nem vagyok én aljas egy ember?«