Kőőrző: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Stanley Steel soha nem felejtette el a pillanatot, amikor szerelmes lett. Csak egy pillanatra pillantotta meg a lányt - ezüstszőke haja lobogott a szélben, ahogy kidugta a fejét a kocsi ablakán, vidám arca az ég felé fordult, hogy élvezze a skót nap ritka sugarait.

A következő pillanatban az arca lángolt, és vérzett egy ütéstől, amit a lovaglóbot adott neki, hogy újra lesújtson rá. Stan felemelte a karját, és a lapát nyelével hárította a második ütést.

"Így van, fiú, tartsd a szemed a földön, ahová való. Ha még egyszer felemeled a tekinteted a húgomra, Carline-ra..." A lovas a kezét a lovaglóbotja köré szorította, és megrázta.

Ez volt tehát az angyal neve. Carline. Stanley-nek tetszett az íze a nyelvén. Gyönyörű név egy kedves lánynak.

A szerelem bátorrá tette. "Ez egy közút, uram, és nem bűn megnézni azokat, akik rajta közlekednek. Ha nem figyelünk oda minden száguldó kocsira, amelyik elhalad mellettünk, még a végén elgázolnak valakit."

A többi férfi, az unokatestvérei mind nevetni kezdtek.

A derék úriember felhúzta magát, és közben erősen megrántotta lova kantárját, hogy a szegény állat körbe-körbe táncoljon. "William Steel vagyok, és egy nap mindezek a földek az enyémek lesznek. Te pedig a trágyában fogsz dolgozni, reggeltől estig, egészen a halálod napjáig."

"Steel is it? Akkor jó, hogy találkoztunk, Steel úr, mert engem is így hívnak." mondta Stan.

A többi férfi kórusban egyetértett, mert mindannyian Steelek voltak, bár fiatalabb fiai vagy fiatalabb fiainak fiai, tehát földművelőként nőttek fel, míg William Steel, akit nyilvánvalóan arról a lovagról neveztek el, aki az e földeket uraló kastélyt építtette, elsőszülött fiú elsőszülöttje volt.

William Steel felhorkant: - Lehet, hogy a dédapám nevét viselitek, de a húgomhoz és hozzám képest söpredék vagytok. A mi vérünk olyan kék, mint a királyé, mert mi az első feleségétől származunk, attól az angol hölgytől, aki volt, míg ti mindannyian azoktól a cselédektől származtok, akikkel az öregember ágyba bújt és összeházasodott az elveszett hölgye miatt érzett bánatában. A véretek olyan zavaros, mint a sár, amit lapátoltok, és nem méltó arra, hogy összekeveredjetek az enyémmel vagy a húgoméval. Ha még egyszer ránézel, megkorbácsoltatlak. És ha még csak megkísérelsz is beszélni vele... az lesz az utolsó dolog, amit valaha is teszel."

Erősen belerúgott a lovába, mire a szegény állat előreugrott, és több esze volt, mint a gazdájának, amikor kikerülte Stant, és elindult a kocsi útja felé.

Valami megérintette Stan vállát. Megfordult, hogy Wystan ott állt mögötte.

"Nem kellene feldühítened azt az embert, Stan. Kemény fickó, azt mondják, és az apja Angliába küldte iskolába, ahol megtanulta, hogyan őröljön meg minden skótot a csizmája alatt. Ha a lakbérek még sokkal tovább emelkednek, egyikünk sem fogja tudni megfizetni, és kénytelenek leszünk elmenni dolgozni valamelyik gyárba, vagy ami még rosszabb, a szénbányákba. Inkább magát az ördögöt kísértsük meg, mint az Acélt, aki majd uralkodik a birtokon."

Stant nem érdekelte William, mert csak Carline-ra tudott gondolni. "Á, de én a húgát akarom elcsábítani, Wys. Láttad őt? Egy bájos lányt, aki úgy nézett ki, mint egy angyal..."

Grant nevetett. "Hallottad őt, tesó. Nem vagyunk méltóak az angyalokhoz, de még a rájuk hasonlító lányokhoz sem."

Ekkor Stanley Steel megfogadta, hogy bebizonyítja, hogy a férfi téved. Méltó volt Carline Steelhez, és ezt a nővel és a bátyjával is be fogja bizonyítani. Egy nap.

Két

"Egy hülye vírus sem fog megakadályozni minket abban, hogy életünk legszebb nyaralását töltsük."

Alethea összerezzent. "De anya, a történetek, amiket itt hallunk a sok beteg emberről Olaszországban..."

"Ezért beszéltem rá anyukádat, hogy maradjon még egy kicsit Franciaországban. Találtunk egy kedves várost heti termelői piaccal, és az egyik kedves csigatenyésztő hajlandó volt megengedni, hogy a farmján parkoljunk a lakóautóval, amíg csak akarunk. Látnod kellene a kilátást innen a dombokra. Ez egyszerűen..."

"Szép?" Anya félbeszakította, és apa mellé tolakodott a kamera elé.

Aletheának mosolyognia kellett. Apa sosem volt jó a szuperlatívuszokban. Ha megkérdezte volna tőle, milyen íze van a csigáknak, valószínűleg azt mondta volna, hogy azok is csodásak.

"De azt beszélik, hogy lezárják a határokat, és nem tudsz majd hazarepülni." Nem akarta, hogy korán hazajöjjenek - évek óta tervezték, hogy körbeautózzák Európát -, de a miniszterelnök hajthatatlan volt, hogy ha a nyugat-ausztrálok haza akarnak jönni, akkor most kell hazajönniük.

"Biztos vagyok benne, hogy karácsonyra kinyitnak, mert úgyis akkorra terveztük, hogy hazajövünk. Ha tovább tart, még mindig találok munkát. Mindenkinek szüksége van ápolónőkre" - mondta anya. A szeme összeszűkült. "Megfelelően gondozod az orchideáimat?"

"Igen, anya. Hetente csak egyszer öntözöm őket, és csak a megfelelő mennyiségű napfényt adom nekik." Egy egész oldalnyi utasítás volt, és ő vallásosan követte őket. Pedig azt hitte, hogy a szüleinek háznál lakni könnyű lesz, hiszen nekik nincsenek háziállataik.

"És mi a helyzet az újévi fogadalmaddal? Valami előrelépés?" Anyu bökdösött.

Alethea felsóhajtott. A kényes orchideákkal való foglalkozás sokkal könnyebb volt, mint az idei fogadalmának tényleges megvalósítása. Valószínűleg azt kellett volna mondania, hogy lefogy, vagy valami ilyesmit. Bármi könnyebb lenne, mint...

"Mert valójában keresni kell a szerelmet, ha meg akarod találni, édesem. Menj el olyan helyekre, ahol új emberekkel találkozhatsz. Aztán menj el randizni."

Újabb sóhaj tört ki. "Szeretnék, anya, de egy nagyon izgalmas ásatáson dolgozunk a munkahelyünkön, és amikor végeztünk mára, csak le akarom zuhanyozni a koszt, és bebújni az ágyba. Úgy értem, ez az első alkalom, hogy valaki ilyen vizsgálatot végez egy gyarmati kori temetőben, és néhány dolog, amit találunk, az egyszerűen..." Nagyon bizalmas, annyira bizalmas, hogy a földtulajdonos mindenféle titoktartási nyilatkozatot íratott velük alá, hogy ne osszák meg a leleteiket senkivel. "Igazán izgalmas" - fejezte be.

"Vannak korodbeli férfiak az ásatáson?" követelte anya.

"Igen, de... az összes izgalmas már meghalt, anya." Vagy már foglaltak.

"Ha legközelebb hívlak, azt akarom hallani, hogy randiztál. Egy igazi randin, Alethea Caroline Bell. És hallani akarom az összes véres részletet."

Apa elsápadt. "Talán nem az összes véres részletet."

Anya rácsapott, és eltűnt a szemünk elől. "Igen, az összes véres részletet. Ápolónő vagyok. Vagyis nyugdíjas. Mindenféle véres dolgot láttam az étkezési szünet előtt, és aztán minden egyes műszak második felében újra láttam az egészet. Szeretném tudni, hogy... hogy is hívja ezt az unokatestvére, Callie? Ó, igen, így van. Ha jó farkat ad."

A háttérben apa gyötrődő üvöltése. Alethea ugyanilyen hangokat akart kiadni.

"Anya, Callie csak azért mondja ezt, hogy sokkolja az embereket. Biztos vagyok benne, hogy valójában még soha nem mondta ezt olyasvalakinek, aki fel van szerelve...". Ó, a fenébe, most már elpirult.

"Egy pénisz?" Anyu fejezte be helyette.

Nem, nem akart az anyjával folytatott szexuális életéről beszélni. Még akkor sem, ha Franciaországból videótelefonáltak neki, miközben ő a kelet-perthi lakásukban kuporgott. "Anya!"

"Rendben, rendben. Biztos vagyok benne, hogy a józan ítélőképességeddel fogsz eljárni, ahogy általában szoktál. Hiszen te nem vagy Tacey."

"Anya, Tacey a legfelelősségteljesebb mindannyiunk közül. Egyedülálló anyukaként neki kell annak lennie. És ő egy üzlet tulajdonosa..."

"Igen, de..."

"Rendben, anya, mindent megteszek, hogy ne kövessem el ugyanazt a hibát, amit Tacey. Nem fogok lefeküdni egy bántalmazó seggfejjel, aki megpróbálna megölni, és ügyelni fogok arra, hogy két óvszert használjak, arra az esetre, ha az egyik elszakadna. Boldog vagy?"

Anya a homlokát ráncolta. "Tudod, mire gondolok. Még csak most kezdted el a doktori projektedet. Nem akarod elszúrni a dolgokat, és soha nem fejezed be. Tudod, hány ember nem fejezi be soha?"

Nem, és nem is érdekelte, mert nem akart közéjük tartozni. Ez a temetői ásatás minden anyagot meg fog adni neki, amire szüksége volt a doktori projektjéhez, és egy csomó papírt.

"Drágám, mennünk kell. Claudine azt mondta, hogy most már készen áll arra, hogy körbevezessen minket a farmon" - mondta apa, és megrántotta anya karját.

Anya az ujjával a képernyőre mutatott. "Egy randi, Alethea. Ígérd meg, hogy elmész egy randira."

"Igen, anya."

Búcsúzkodással ért véget a hívás, és Alethea képernyője elsötétült. Becsukta a laptopját.

Legalább nem kellett péniszekkel kapcsolatos ígéreteket tennie.

Három

"Megint felemelte a bérleti díjakat. Ez a második alkalom egy éven belül. Ha a gyapjú ára tovább csökken, el kell adnunk a juhokat, hogy ki tudjuk fizetni a bérleti díjat, és csak idő kérdése, hogy mikor fogynak el a juhok" - mondta Harlow.

Wystan csak lógatta a fejét. A felesége és a lánya halála óta eltelt hónapokban keveset beszélt, még azután is, hogy Stan, Harlow és Grant beköltöztek a házába, hogy segítsenek neki. Rendben, azért is költöztek oda, hogy spóroljanak a lakbéren, hiszen egy házikó kevesebbe került, mint kettő, de Wystant ez nem igazán érdekelte.

Stan megrázta a fejét. Mint mindig, most is rajta és Harlow-n múlott, hogy megoldást találjanak a problémáikra. Wystan nem volt segítség, és csak az ég tudta, hová tűnt Grant.

Úgy hallotta, hogy a gyárakban volt munka. Az ember tisztességesen meg tudott élni, ha hajlandó volt elhagyni a tanyavilágot, ahol felnőtt, és a városba költözni. Vagy közelebb az otthonához, talán ő és Grant szénbányászattal foglalkozhatnának, és Wystanra és Harlowra hagynák a farmot. Kettejük között talán egy darabig el tudnák kerülni a kilakoltatást.

De ha a bérleti díjak ismét emelkednek, amiben Stan nem kételkedett, mert suttogtak William Steelről és a hatalmas jelzálogról, amit az apjától örökölt földjére vett fel...

Grant berontott a házikóba, és olyan erővel csapta be az ajtót, hogy az visszapattant a falról, és majdnem felborította. Úgy tűnt azonban, hogy ez nem érdekli, mert csak tétlenül dörzsölgette a vállát, miközben szélesedett a vigyora.

"Mindannyian térdre kellene borulnotok és köszönetet mondani nekem, mert megtaláltam a megoldást minden problémánkra. Egy olyan zseniális megoldást, amely mindannyiunk vagyonát meg fogja gyarapítani, és soha többé nem kell bérleti díjat fizetnünk, mert mindannyian gazdag földbirtokosok leszünk a saját jogunkon!" Grant egy vékony fekete könyvet dobott az asztalra. "Mindannyian kivándorolunk Amerikába!"

Harlow nevetésben tört ki. "Ez egy jó vicc volt, testvér. Amerikában most csak azok az emberek keresnek pénzt, akiknek rabszolgáik vannak vagy eladják őket. Mivel ez itt illegális, és még ha nem is lenne az, nincs pénzünk arra, hogy bárkit is megvegyünk, így biztosan úgy érted, hogy el kell adnunk magunkat rabszolgának valami kétes, illegális rabszolgakereskedőnek, akivel a kocsmában találkoztál!".

Ezen még Stannek is nevetnie kellett.

Grant csak duzzogott. "Ez nem igaz! Nem valami idegentől hallottam a kocsmában, hanem az egyik lovászfiútól fent a nagy házban. Ő találta ezt a könyvet William Steel saját kocsijában, és arról beszélnek, hogy elengedi az összes cselédet, hogy eladhassa a nagy házat, mielőtt csődbe megy. Ami pénze van, azt tervezi, hogy kereskedelmi árut vásárol, amit magával visz a gyarmatokra. És ha a nagy házban a Steelek csinálják, akkor biztos lehetsz benne, hogy van miből pénzt csinálni".

"Ha William Steel Amerikába megy, akkor én a világ másik felén akarok lenni, bárhol is legyen - jelentette ki Stan, és felcsapta a könyvet. "Vagy itt, vagy Új-Dél-Walesben, vagy..." Az első oldalra hunyorgott. "Hol az isten háta mögötti zöld földön van a Swan River Colony?"

Grant vigyora visszatért. Elvette Stantől a könyvet, és a hátul lévő oldalakat lapozgatta. "Ausztráliában van, a sziget másik felén, Sydneyvel szemben. Egyáltalán nincsenek elítéltek, és azt mondják, hogy minden ember, aki 1830 vége előtt odaérkezik, negyven hold földet kap, és nem kell bérleti díjat fizetnie, soha."

Stan agya megpördült. Negyven hektár? Az nagyobb volt, mint William Steel itteni birtoka. Megragadta a könyvet. Biztos van valami csapda. Senki sem adna ilyen nagylelkűséget a semmiért. "Á, de itt van a bökkenő! Három fontot kell befektetnünk azért a negyven holdért. Nem tudom, te hogy vagy vele, de mi szerencsések lennénk, ha egy fontot tudnánk összeszedni, ha mindenünket eladnánk, és az aligha fedezné az utunkat ebbe a gyarmatba."

"Tovább kell olvasnod, tesó. Van még más is. Bárki, aki fizet egy munkás átmenetéért, emberenként kétszáz holdat kap. Egy bizonyos Sir Thomas Peel két hajót bérelt, hogy embereket és mindent, ami a gyarmat megszelídítéséhez szükséges, szállítson, és megígéri, hogy a földje egy részét adja minden embernek, aki aláírja, hogy vele hajózik! Egyetlen embernek negyven holdat, öt év bérmunka után."

Rabszolgasorban tartás. Stan hallott már ilyesmiről Amerikában, ahol ez alig volt jobb, mint a rabszolgaság, de ha ennyi földet ígérnek, amiért csak öt évig dolgozott...

Öt év múlva bebizonyíthatja, hogy méltó Carline-hoz. Több földje lenne, mint a bátyjának, ingyen és bérmentve, jelzálog nélkül. Ez megmutatná William Steelnek, hogy ki a méltó.

"Írj fel mindannyiunkat. Te, én, Harlow és Wystan" - utasította Stan. "Öt évnyi munka negyven holdért, az bárki szerint jó üzlet. Ha ez a Swan River Colony fele olyan termékeny, mint ahogy ez a könyv írja, akkor gazdag emberek leszünk, és megengedhetjük magunknak, hogy kifizessük a családunk többi tagjának az utat, hogy csatlakozzanak hozzánk. Vagy hogy visszajöjjünk ide, és megvegyük magunknak a nagy házat."

Grant megtapsolta a kezét. "Csodálatos kalandnak hangzik!"

Harlow kemény szemmel nézte Stant. "Ez őrültségnek hangzik, vagy legalábbis őrült szerencsejátéknak. Miért hagynám, hogy ez az őrület megfertőzzön?"

"Mert őrültség maradni, vagy elmenni. Az élet egy szerencsejáték, és most az egyetlen választásunk az őrületünk módjában van. Kockára tehetjük ezt a Swan River Colony-t, és öt évet dolgozhatunk az életünkből a saját földünkért. A munka kemény lesz, az biztos, de a saját földért megéri. Vagy itt maradunk, és addig dolgozunk a közös seggünkön, birkákat árulva és a szemöldökünk verejtékét árulva, amíg nem marad egy sem, és ki nem lakoltatnak minket. Itt nincs jövő. Ha maradunk, talán csak egy kis ideig késleltetjük a sorsunkat, de végső soron veszíteni fogunk. Ha kivándorolunk... így vagy úgy, de biztosan győzni fogunk".

Harlow ajkán halvány mosoly jelent meg. "Ah, egy férfi a szívem csücske, tesó, te tudod, hogyan kell engem megnyerni. Soha nem játszom, ha nem tudom, hogy nyerni fogok, mert utálok veszíteni. Különben is, ott van Wystan, akire gondolnom kell. Az embernek szüksége van egy kis környezetváltozásra, hogy kigyógyuljon a melankóliájából. Egy kis kemény munka a Swan River vadonjában talán jót tenne neki."

Stan mély levegőt vett, és lassan kifújta. Akkor minden eldőlt. A Swan River Colonyba mennek, és az ördög vigye a hátulját.

Négy

Alethea soha nem gondolta volna, hogy ennyi minden megváltozhat egy hét alatt. Az országhatárokat lezárták. Az államhatárokat lezárták. Még a várost sem hagyhatta el. Éttermek, kocsmák és könyvtárak zártak be, és minden parkban óvatossági szalagot helyeztek el a játszóterek körül. Ó, és mindenki keze nyers volt a túlzott kézfertőtlenítőszer-használattól, mintha az emberek elfelejtették volna, hogyan kell hidratálni.

A legjobb rész az volt, hogy két méter távolságban kellett maradnod mindenkitől, hogy ne kapd el a vírust. Az, amelyik annyi embert ölt meg Olaszországban és Kínában, és nem emlékezett, hol máshol, de látott koporsókat a hírekben, sorban állva, temetésre várva.

Mintha nem látott volna elég koporsót a munkahelyén. Nos, koporsótöredékeket, mivel azok, amelyeket kiásott, már több mint egy évszázada ott voltak, először egy teniszpálya, majd egy parkoló alá tömörülve. A munkája, mivel kint volt, és könnyen elkerülhette az embereket, miközben végezte, nem változott. Jó, valaki bedobott egy flakon kézfertőtlenítőt az ebédlőbe, de mindenki inkább alaposan kezet mosott helyette. Mert amikor emberi maradványokkal volt dolga, egy fröccsnyi fertőtlenítő egyszerűen nem volt elég.

Úgy tűnt, hogy a randevúzás legalább olyan nehéz lesz, mint vécépapírt venni a hirtelen kiürült szupermarket polcain.

Ezért azt tette, amit mindig is tett, amikor segítségre volt szüksége - megkérdezte a Bell House lányait.

"Nos, ott van még az online társkeresés" - mondta Callie. "Online csevegve megismerheted a srácot, mielőtt ténylegesen találkoznál vele."

"Igen, de annyi módja van, hogy átverjen téged a neten" - érvelt Octavia. "Hamis profilok, hamis képek... komolyan, egyes srácok tucatjával készítenek ilyeneket, hogy rávegyék a lányokat, küldjenek nekik meztelen képeket. És ne feledkezz meg a farkasos képekről sem. Nagyon sok srác akar képet küldeni neked a szőrös kolbászáról, mert azt hiszik, hogy te tényleg vonzónak találod majd...". A lány összerezzent.

"Nem kell sietni, ugye? Úgy értem, ennek a világjárványnak néhány hónapon belül véget kellene érnie, mint a SARS és a MERS riadalmaknak. Vagy a sertésinfluenza vagy a madárinfluenza... karácsonyra már csak egy távoli emlék lesz" - mondta Tacey.

"Mindjárt itt a karácsony?" kérdezte Rory, ötéves szeme úgy csillogott, ahogy csak egy kislányé tud.

"Nem, édesem, csak decemberben. Amikor nyár lesz" - mondta Tacey. Megnézte az óráját. "Igazából mindjárt lefekvés, úgyhogy menj, moss fogat és mosd meg az arcod, aztán vedd fel a pizsidet, és készülj fel a lefekvésre."

Rory a homlokát ráncolta, de azt tette, amit az anyja mondott.

Aletheának hiányzott, hogy mindannyiukkal együtt éljen. A Bell House-ban mindig volt valaki, akivel beszélgetni lehetett, nem számított, hány óra van. Nem úgy, mint a szüleinél, ahol mindig egyedül volt. És szó volt arról, hogy bezárják az embereket az otthonaikba, ahogy más országokban is történt, így még csak meg sem látogathatta őket. Alethea megborzongott. Biztosan nem lesz ilyen súlyos a járvány Ausztráliában.

"Segítünk beállítani a profilodat" - mondta Tacey. "Ha Callie és Octavia itt van, hogy tanácsot adjon, nem fogod elkövetni ugyanazokat a hibákat, mint ők."

Octavia köhögött. "Callie hibái, nem az enyémek. Soha nem foglalkoztam az online társkereséssel. Az online játék, nos... mi mást csinálhatnék egy táborban a semmi közepén, ahol nincs más, csak egy tisztességes internetkapcsolat? De ez most nem rólam szól. Hanem Aletheáról és a szerelem kereséséről. Először is, szüksége lesz egy jó fotóra." Végigmérte a szobát. "Állj ide, a könyvespolc elé. Ebből majd kiderül, mennyire szeretsz olvasni."

"Mik azok a dolgok a polcon?" kérdezte Alethea.

Mindenki más nevetett.

"Rory a Mandalorian megszállottja, ezért mindent akar, ami Baby Yoda. Mindet a könyvespolc mentén állította fel, hogy vele együtt nézhessék a sorozatot". Tacey a legközelebbi zöld figuráért nyúlt. "Elviszem őket az útból."

"Nem! Hagyd őket. A könyvek és a figurák között látszik, hogy Alethea rajong a könyvekért és a popkultúráért. A stréber lányokra határozottan felfigyelnek" - mondta Octavia.

"De azt sem tudom, mi az a zöld dolog - tiltakozott Alethea. "Szeretem a dögös, izmos és jól felszerelt idegeneket. Nem pedig kicsinek, zöldnek és ráncosnak."

"Semmi baj. Megemlítheted a profilodban a göcsörtös idegen pénisz iránti szenvedélyedet" - mondta Callie.

"Istenem, ne! Ezzel háromszor annyi faszképet kapsz, esküszöm, mert azt hiszik, hogy az árut akarod látni. Sehol ne említsd a péniszeket a profilodban vagy a preferenciáidban."

"Még akkor sem, ha ez az egyetlen része, ami igazán érdekel?" Callie megkérdezte.

"Callie!" Alethea tiltakozott. "Nekem a szerelmet kellene keresnem, nem pedig a csajozást!"

"Nos, igen, de valahol el kell kezdeni. Az első randi, az első dugás... Úgy értem, honnan tudhatod, hogy jó farkat ad, ha nem kóstoltad meg az árut?"

"És ez az oka annak, hogy Callie még mindig szingli, mert csak olyan pasikkal randizik, akik ugyanúgy odavannak az első randis szexért, mint ő, ezért nem ad nekik második randit" - mondta Tacey.

"Hé, a jó pöcs egyre ritkább árucikk. Nem az én hibám, hogy a legtöbb srác nem tudja, mit kezdjen a lógó farkával. Vagy igazából a női test bármelyik részével."

"És megint ott tartunk, hogy Alethia miért keresi a szerelmet, mert a tökéletes férfi nem létezik egy könyv lapjain kívül" - mondta Octavia.

Egyetértő kórus fogadta ezt a kijelentést, amitől Alethia még jobban hiányolta a velük való együttélést. Persze, úgy civakodtak, mintha testvérek lennének, nem pedig unokatestvérek (kivéve Octaviát és Taceyt, akik valójában testvérek voltak), de ők egy család voltak, akik mindig fedezték egymás hátát. Vagy társkereső profil, mint amilyet Octavia már sikerült is felhoznia a táblagép képernyőjén. Egy fotóval kiegészítve, amelyen Alethia a könyvespolc előtt állt, ami nem is nézett ki olyan rosszul.

"Rendben, töltsük ki ezt - mondta Octavia. "Érdeklődés?"

"Könyvek és régészet - mondta Alethia.

"Igen, halott fickók és kitalált fickók." Callie az italáért nyúlt, hogy koccintson Alethia választására. "A legjobb fajta."

Tacey csitította Callie-t, míg Octavia folytatta: "Kedvenc randi tevékenységed?".

"Csodálatos ételek, amiket nem kell főznöm."

Ezen mindannyian nevettek. Tacey könnyedén a legjobb szakács volt közülük, ezért is vezetett sikeres kávézót, de Alethea kétségkívül a legrosszabb volt.

"Az ideális partnered?"

Alethea mély levegőt vett. "Egy történelemrajongó, aki szeret olvasni és utazni, aki nem fél bepiszkolni a kezét, aki örök kapcsolatra vágyik... és nagyszerű farkat ad, amihez gyönyörű test társul. Ja, és legyen szexi hangja, ami a fél mennyországba repít, és legyen olyan képessége, hogy a hátralévő utat is végig tudja vinni velem, ha egyszer lekerül a nadrág."

Callie és Tacey nevetett, de Octavia a képernyőre meredt. "Az első részt be tudom írni, de az a rész, hogy mocskolódjunk, és minden, ami utána jön... nem, ennél jobban kell megfogalmaznod, különben csak iszapbirkózók, magányos farmerek és seggszex megszállott homofóbok lesznek. Nem is beszélve a pornóval teli postaládáról." Megrángatta a fülét, és elgondolkodott. "Mit szólnál egy olyan férfihoz, aki élete szerelmét keresi, hogy boldoggá tehesse?"

Tacey felemelte a kezét. "Én is szeretnék egyet."

Újabb nevetés, amíg Alethia kijózanodott. "Igen, ez talán működhet."

Octavia vállat vont. "Ha nem így van, akkor egyszerűen megváltoztathatod. Úgy értem, lehet, hogy a tökéletes párod valójában egy iszapbirkózó vagy egy magányos farmer. És ha mégis találkozol egy kedves emberrel, akivel nem jön össze a dolog, bármikor bemutathatod őt a többieknek. Callie elvégezhetné a faroktesztet, Tacey megnézhetné, hogy örömet okoz-e, én pedig átnézhetném a hátterét, hogy megbizonyosodjak róla, hogy nem valami kriptokirály a sötét világhálón, aki minden pénzét kábítószerrel és szexrabszolgákkal kereste." Amikor mindenki rámeredt, csak megvonta a vállát. "Micsoda? Vannak ilyen emberek odakint, és átlagos fickóknak tűnnek, egyáltalán nem szörnyetegeknek. Óvatosnak kell lenni."

Ha Alethea nem határozta volna el, hogy ezt megteszi, valószínűleg már teljesen feladta volna, de a lányok annyira segítőkészek és reménykedőek voltak... valami jónak kellett kisülnie ebből, az biztos.

Öt

"Itt az ideje, hogy kifizesd, amivel tartozol - mondta Stan, tudva, hogy az unokatestvérei fedezik a hátát.

"De még mindig nem kaptam meg az összes földadományomat a kormányzótól, és a családom is hamarosan megérkezik. Miután letelepedtek, és a kormányzó megadja nekem, amivel tartozik" - nyafogott Peel. Nem Sir Thomas Peel, csak a jó öreg Mr Thomas Peel, aki már régen elvesztette azt a tiszteletet, amely még egy olyan közönséges címet is kiérdemelt volna, mint Mr.

"Öt évig dolgoztunk neked, Peel, és most azt akarjuk, amivel tartozunk. Öt évnyi fizetést, és fejenként negyven holdat. Ahogy ígértük, a szerződésben, amit még Angliában írtunk alá. Mindenki más elment, míg mi négyen melletted álltunk. Az angolok és családjaik sírva mentek a kormányzóhoz, hogy engedjék ki őket a szerződésükből, de mi skótok vagyunk, és a skótok mindig tartják a szavukat. Mindent megtettünk, amit kért, és ezek a feltételeink. Ha Angliában nem kaphatjuk meg az ön által ígért holdakat, akkor ezeket kapjuk meg helyette." Stan átnyújtotta a kézzel rajzolt térképet, amelyet Wystan Peel saját terveiből másolt. A terveket, amelyeket a kormányzó küldött neki, ezeknek a földeknek az odaítélésével együtt. Lehet, hogy ez nem a teljes birtok, amit Peelnek ígértek, de több mint tízszer akkora volt, mint az a szánalmas százhatvan hold, amit Stan kért. "Most pedig írj egy levelet a kormányzónak, amelyben közlöd vele, hogy a szerződésünk értelmében adod nekünk ezeket a földeket, mert ha e levél nélkül kell meglátogatnunk a kormányzót, kénytelenek leszünk közölni vele, hogy megszegted a szerződést, és úgy hallottam, a Van Diemen's Land-i börtön kemény hely bárkinek, nemhogy egy olyan embernek, aki szolgákhoz szokott. Akkor mit fog tenni a családja, amikor megérkeznek? Hiszen a kormányzó biztosan elveszi a földjeiteket, mint elkobzottat..."