Michael Robotham

AZ ENYÉM LESZEL

Michael Robotham

AZ ENYÉM LESZEL

A mű eredeti címe

When You Are Mine

Copyright © Bookwrite Pty 2021

Hungarian translation © Fügedi Tímea

Hungarian translation of the poem of Margaret Atwood

© Szabó T. Anna

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

Szerkesztette és a borítót tervezte

KENYÓ ILDIKÓ

A borító Engin Akyurt fotójának

a felhasználásával készült.

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 601 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Tony Dohertynek

ELSŐ KÖNYV

Oltsd ki a szememet: én látlak mégis,

tapaszd be fülemet: én mégis hallak,

és láb nélkül is léptem tefeléd visz,

és száj nélkül is esküszóval vallak.

Rainer Maria Rilke: Oltsd ki a szememet

(részlet, Farkasfalvy Dénes fordítása)

1. fejezet

Tizenegy éves koromban láttam meg a jövőmet. Egy emeletes busz középső ajtajánál álltam, amikor a felső szinten felrobbant egy bomba, és úgy letépte a tetőt, mintha egy óriás konzervnyitóval körbevágták volna. Az egyik pillanatban még a kapaszkodót markoltam, a másikban pedig már repültem egyet, láttam az eget, aztán a földet, majd megint az eget. Elsüvített mellettem egy láb. Meg egy babakocsi. Meg egymillió üvegszilánk, és mindegyiken megcsillant a napfény.

A járdának vágódtam, körülöttem törmelékek és testrészek hullottak a földre. Felnéztem, mindenütt szállt a por, közben pedig azon töprengtem, mit kerestem azon a londoni városnéző buszon – tető nélkül ugyanis annak tűnt.

Voltak sérültek. Haldoklók. Halottak. Kiköptem a koszszemcséket, és megpróbáltam felidézni, ki állt mellettem. Egy tépett, lila hajú, tetovált lány fehér, vezeték nélküli fülhallgatóval a fülében. Egy anyuka totyogó korú gyerekkel a babakocsiban. Két idős hölgy az oldalsó ülésen, akik épp a mozijegyek áráról vitatkoztak. Egy hipszterszakállas fickó, a kezében gitártokkal, amelyet a világ különböző tájain szerzett matricák díszítettek.

Kilenc óra negyvenhétkor általában az iskolában szoktam lenni, de aznap időpontom volt egy fül-orr-gégészhez, akinek azt kellett volna kiderítenie, miért gyullad be olyan gyakran az arcüregem. Úgy tűnik, keskeny az orrmelléküregem, ami valószínűleg örökletes, de még azóta sem derítettem ki, kit vádolhatnék érte.

Ahogy az utcán feküdtem, megjelent felettem egy férfi arca. Hangok nélkül beszélt hozzám. Leolvastam a szájáról, mit akar kérdezni.

– Vérzel?

Az iskolai egyenruhámra néztem. A kék-fehér kockás blúzomat vér áztatta. Nem tudtam, hogy az én vérem-e.

– Hány ujjat mutatok?

– Hármat.

Továbbment.

Körülöttem betörtek a kirakatok ablakai, a járdát és az úttestet csillogó üvegszilánkok borították. A közelben egy galamb hevert, a robbanás lerepítette az égből, vagy talán szörnyethalt ijedtében. Időközben már elült a por, mindenre rátelepedett egy réteg finom, szürke hamu. Később, amikor megláttam magam a tükörben, fehér csíkok húzódtak a szemem alatt: a patakokban folyó könnyem nyomai.

Felültem a vízelvezető árokban, és néztem, ahogy egy fiatal rendőrnő a sebesültek között járkál. Megnyugtatta, vigasztalta őket. Átkarolt egy gyereket, aki elveszítette az anyját. Aztán odajött hozzám, és rám mosolygott. Kerek arca volt, fehér fogai szinte ragyogtak, a haját összefogta a sapkája alatt.

Már nem csengett a fülem. Szavak özönlöttek ki a rendőrnő száján.

– Mi a neved, csillagom?

– Philomena.

– És a vezetékneved?

– McCarthy.

– Egyedül vagy, Philomena?

– Orvoshoz kell mennem. El fogok késni.

– Nem lesz baj.

A rendőrnő adott nekem egy palack vizet, hogy kimoshassam a számból a koszt.

– Hamarosan visszajövök – mondta, és folytatta az útját, sorra járta a sebesülteket. Olyan volt, mint azok a szereplők a katasztrófafilmekben: amint megjelennek a képernyőn, rögtön látszik, hogy hős lesz belőlük. Áradt belőle a nyugalom és a magabiztosság, a lénye azt sugallta, hogy ezen is túl leszünk egyszer. A város túl fogja élni. Nem veszett el minden.

Tizenhat évvel később a tükör előtt állva eszembe jut az a rendőrnő, és azt kívánom, bárcsak megkérdeztem volna tőle, hogy hívják. Gyakran gondolok arra, milyen jó lenne összefutni vele, és megköszönni, amit akkor tett.

– Ön miatt lettem rendőr – mondanám. – Ön volt az én gyermekkori hősöm.

Elnevetem magam a gondolatra, és a képmásomat bámulom. Aztán furcsa grimaszt vágok, hátha ezzel csökkenthetem a ráncok kialakulásának az esélyét, de csak úgy nézek ki tőle, mint aki menten bepisil. Az anyám esküszik ezekre az arcizomgyakorlatokra, minden ügyfélnek javasolja a szépségszalonban, főként olyan idős nőknek, akik kétségbeesetten kapaszkodnak a megjelenésükbe, miközben a férjük méltóságteljesen vagy méltóság nélkül öregszik meg, gondtalanul fonnyad el.

Közelebb hajolok a tükörhöz, szemügyre veszem az arcomat: szív alakú lesz, ha kontyba kötöm a hajamat a fejem tetején. Szürke szemem van, egyenes orrom, és túlzottan vaskos alsó ajkam, amit Henry szeret megharapni csókolózás közben. A két szemöldököm inkább testvéri, semmint távoli unokatestvéri kapcsolatban áll egymással, mert nem vagyok hajlandó közel engedni az anyámat hozzájuk a csipeszeivel meg a ceruzáival.

Ma korán megyek dolgozni, hétkor kezdődik a műszakom. Henry még nem kelt fel. Amikor alszik, úgy néz ki, mint egy kisfiú – a sötét haja kócos és vad, az egyik karjával eltakarja a szemét, mert nem szereti, ha belesüt a fürdőszobából kiszűrődő fény. Ha az alvás olimpiai sportág lenne, Henry jó eséllyel indulna az aranyért. Képes lett volna átaludni az 1940-es bombázásokat is. Még azt sem bánja, ha későn fekszem le, és a meleg lábához nyomom a hideg talpamat. Biztosan ez a szerelem.

A telefonomra pillantok. Még nincs hat óra, és máris négy üzenet vár a hangpostámon, mind a mostohaanyámtól, Constance-tól jött. Általában nem nevezem őt a mostohaanyámnak, mivel korban túlságosan közel állunk egymáshoz – ez engem sokkal kínosabban érint, mint őt, az apámat meg egyáltalán nem zavarja. Az öregem közhelyes alaknak bizonyult: meglépett a titkárnőjével.

Lehallgatom az első üzenetet.

Philomena, drágám, megkaptad a meghívót? Nem válaszoltál rá. A parti vasárnaphoz egy hétre lesz. Eljössz? Kérlek, mondj igent! Olyan sokat jelentene Edwardnak! Tudod, mennyire büszke rád... és szeretne... Ezt a mondatot nem fejezi be. Most lesz hatvan, és azt akarja, hogy vele legyél. Tudod, akármi történt is, mindig te leszel a szíve csücske.

– Akármi történt is... – ismétlem gúnyosan, és a következő üzenetre váltok.

Philomena, drágám, kérlek, gyere el! Mindenki ott lesz. És persze hozd el Henryt is! Ugye így hívják? Vagy Harrynek? Nem bírom megjegyezni a neveket. Ne haragudj! Ó, megnézem! Leírtam... valahová... igen, itt van. Henry. Hozd el Henryt is! Ajándékot ne vegyetek! Következő vasárnap négykor.

Constance hangosan, az előkelőkre jellemző hanglejtéssel beszél. Valami herceg vagy lord volt a dédnagyapja, aki több generációval korábban eljátszotta a család vagyonát, és a nagybátyáim szerint – akik a háta mögött „hercegnőnek” nevezik Constance-t – neki már „kilóg a segge a nadrágból”.

Henry mocorog. Kidugja a fejét.

– Mennyi az idő?

– Majdnem hat óra.

Felemeli a takaróját, és bekukucskál alá.

– Van egy ajándékom számodra.

– Késő.

– Kérlek, gyere vissza az ágyba!

– Ez a hajó már elment.

Felnyög, és betakarja a fejét.

– Én is szeretlek – nevetek fel.

Odakint vadul ugatni kezd egy kutya. A szomszédunknak, Mrs. Ainsley-nek van egy Mamusz nevű jack russell terrierje, aki minden falevelet meg arra járó kocsit megugat. Panaszkodtunk már rá, de Mrs. Ainsley ilyenkor mindig témát vált: olyan, az utcában történt vandalizmusról vagy kisstílű bűntényekről kezd beszélni, amelyek azt bizonyítják, hogy a társadalom kezd széthullani, vagyis nem vagyunk biztonságban a saját ágyunkban sem.

A Marney Roadtól a Clapham Common metrómegállóig tizennyolc perc alatt el lehet sétálni a régi, közösségi sportpályák és a deszkás pálya mellett. Félig egyenruhában, félig civilben vagyok, a hajamat pedig kontyba fogtam. Tilos teljes egyenruhában közlekedni az utcán, amikor munkába vagy hazafelé tartunk. Néha egy-egy politikus felveti, hogy változtassák meg ezt a szabályt, és azzal érvelnek, hogy ha több rendőrt lehetne látni, az elrettentené a bűnözőket. Egyenruhások az utcán. Amint védik az embereket.

El tudom képzelni, hogy nézne ki a reggeli utam az őrsre, ha egyenruhát viselnék! Az emberek folyton nekem panaszkodnának, hogy a gyerekek felteszik a lábukat az ülésre, vagy túl hangosan hallgatják a zenét. Megtudnám, hogy a szomszédjuk nem rendesen gyűjti a szelektív hulladékot, vagy a kutyája rendszeresen odapiszkít a gyepükre. Ha valami baj történne, hogy hívnék segítséget rádió nélkül? És ha letartóztatnék valakit, hová vinném az elkövetőt? Fizetnének érte túlórát? Megköszönné bárki?

Felszállok a Northern Line metróvonal érkező szerelvényére, hat megállót megyek a Borough megállóig, aztán onnan két percet gyalogolok a southwarki rendőrőrsig, útközben épp csak egy kávéért ugrom be az utca túloldalán álló Starbucksba. A vékony baristát Paolónak hívják, és folyamatosan szövegel, miközben lefőzi a feketét, aztán habosítja és kitölti a tejet. A hölgyeknek „extra tejszínt” és „ragacsos péksüteményt” kínál, és mindezt úgy, mintha szexuális ajánlatot tenne nekik. A bátyja a melegszendvicssütőt kezeli, és néha beszáll a mókába.

Miközben a kávémat várom, az apámra meg a hatvanadik szülinapjára rendezett partira gondolok. Már hat éve nem beszéltem vele, és kilenc éve nem tartózkodtunk egy helyiségben. Emlékszem az utolsó találkozásunkra. Jamie Pike – a legmenőbb srác, akit ismertem – épp a bugyimban matatott az előszobánkban. Az egyik pillanatban még a nadrágomban járt a keze, a következőben pedig már hátrarepült, és nekicsapódott az antik tálalószekrénynek, amitől a Vilmos és Katalin esküvőjét megörökítő dísztányér lebukott az állványáról, és darabokra tört a padlón.

Apám kivezette Jamie-t a házból, és olyan szigorúan beszélt vele, hogy szegény fiú többé még csak rám sem nézett. Néhány éve összefutottam vele egy Leicester Square-i moziban, és szó szerint elfutott. Lehet, hogy még most is fut, vagy elbújt az ágya alá, netán épp ellenőrzi, hogy bezárta-e az ajtókat. Az apámnak ilyen a híre. Mindenféle mítoszok meg legendák keringenek róla, a többségük erőszakos, remélhetőleg mind óriási túlzás, és valamennyit csak suttogva adják tovább sötét sarkokban, mert senki nem akarja tudni, valóban megtörténtek-e.

De nem Jamie Pike miatt hidegültem el az apámtól. A szüleim válása terelt minket külön utakra. Úgy döntöttem, hogy anyával maradok, apa pedig úgy határozott, hogy őt ez nem érdekli, vagy legalábbis nem annyira, hogy harcoljon értem. Igaz, a születésnapomra meg karácsonyra küld nekem ajándékokat, és próbál közeledni, én viszont többet várok olyasvalakitől, aki összetörte a szívemet. Azt akarom, hogy megalázkodjon előttem. Hogy szenvedjen.

Amikor zsarunak jelentkeztem a londoni rendőrségre, fel kellett sorolnom, milyen ismert bűnözőkkel állok kapcsolatban. Megneveztem az apámat és a három nagybátyámat. Néztem, ahogy a toborzást végző rendőr elolvassa a jelentkezésemet, és úgy éreztem, mintha egy csepp oxigén sem maradt volna a teremben. Felnevetett – azt hitte, csak viccelek. Mögém nézett – egy rejtett kamerát vagy cinkostársat keresve, aki erre a heccre biztatott. Amikor rájött, hogy komolyan gondoltam, amit írtam, mindjárt más lett a hangulata, én pedig egy jó önéletrajzzal és kiváló végzettséggel rendelkező jelentkezőből olyan rókává lettem, aki épp arra kért engedélyt, hogy beköltözhessen a tyúkólba, és felállíthasson ott egy grillezőt.

A toborzó arca kipirult.

– Pénzmosás. Zsarolás. Üzérkedés. Lopás. A családja olyan ennek a városnak, mint a pestis. Komolyan azt akarja, hogy engedélyezzem a belépését a rendőrség kötelékeibe?

– Nem tehetnek felelőssé a családtagjaim korábbi tetteiért – idéztem a szabályzatot válaszképp.

– Ne oktasson ki, kislány! – felelte a tiszt.

– Kérem, ne szólítson kislánynak, uram!

– Micsoda?

– Ezt gyerekeknek szokták mondani.

Már megint túl nagy volt a szám.

A felvételi kérelmemet elutasították. Megint jelentkeztem. Megint visszadobták. Jogi lépéssel fenyegetőztem. Négy próbálkozásba telt, mire bejutottam a Hendon rendőrképzőre, ahol az oktatók keményebben bántak velem, mint bármelyik társammal; mindenáron el akarták érni, hogy megbukjak, vagy magamtól hagyjam ott a képzést. Az osztálytársaim nem értették, miért pécéztek ki épp engem a tanáraink, és miért bántak velem olyan brutálisan. Egyiküknek sem meséltem az apámról. A McCarthy elég szokványos családnév. Angliában huszonnyolcezren vagyunk, és még ugyanennyien élnek ezzel a névvel Írországban. Egy ekkora tömegben el lehet bújni. Akár el is tűnhet az ember, ha az apja hagyja.

A southwarki rendőrőrsön magamra öltöm az egyenruhám többi darabját: a szúrásálló mellényt, az övet, a vállrádiót, a testkamerát, az összecsukható gumibotot, a gázsprét meg a két bilincset. A kontyom szépen befér a keménykalapom alá, így a karimája nem dől oldalra, és nem korlátozza a látóteremet. Imádom ezt az egyenruhát. Tiszteletet érdemlő embernek érzem magam tőle. Olyasvalakinek, akire szükség van.

Habár csak százhatvanöt centi vagyok, nem félek konfrontálódni. Karatét tanítok heti két este a wandsworthi Chestnut Grove középiskolában, és néha hétvégén is. Képes vagyok blokkolni egy ütést, tudok esni, de ami még fontosabb: jól olvasok a helyzetekből, és stresszes körülmények között is megőrzöm a hidegvéremet. Nem azért karatézom, mert nem bízom az emberekben, vagy mert félek a világtól. Hanem mert szeretem a fegyelmet, a jobb erőnlétet és azt, hogy javítja a reakcióidőmet.

Húsz járőr gyülekezik az eligazítóteremben. A törzsőrmesterünk, Harry Connelly tartása majdnem olyan, mint egy katonatiszté, a kis úszógumijától pedig megfeszülnek az inge gombjai. Az éjszakai műszak után mindig marad pár elvégzendő feladat. Bűnügyi helyszínek őrzése. Rabok bíróságra kísérése. Egy öngyilkosság túlélőjének a megfigyelése az egyik kórházban. Letartóztatási parancsok végrehajtása.

– Az éjszaka megerősítették, hogy látták Terrence John Fryert, az erőszaktevő szökött rabot, akit droghasználatért, -terjesztésért és -gyártásért keresnek. Megpróbált betörni a barátnője balhami házába. Van róla rendőrségi fotó. Veszélyes. Ha meglátják, hívjanak erősítést!

A zsaruk életét a papírmunka meg az utólagos telefonhívások keserítik meg. A nyilvánosságtól érkező minden megkeresést jelentés és válaszadás követ. Három példányban kitöltött nyomtatványok. Vallomások. Adatbázisok frissítése. Más szervezetek megkeresése.

– Jó reggelt, partner! – üdvözöl Anisha Kohli rendőrbiztos, miközben mellém szegődik.

Kohlit mindenki Nishnek hívja, és ő az őrs donhuánja. Magas, vékony, a bőre tejcsokoládészínű, East Hamben született, és ugyan sosem járt még Indiában, de így is folyton az előre megszervezett házasságokról, a kasztrendszerről meg a krikettről faggatja mindenki.

– Miért bánnak velem úgy az emberek, mintha bevándorló lennék? – kérdezte egyszer.

– Mert úgy nézel ki, mint egy bollywoodi sztár.

– De se énekelni, se táncolni, se színészkedni nem tudok.

– Akkor is úgy nézel ki, szivi.

Kiveszünk egy járőrkocsit, aminek nincs se pisi-, se hányásszaga. Hálás vagyok érte. Nish ül a volán mögé, én pedig rádión bejelentkezem a központba. Először egy bejelentett betöréshez kell kimennünk Brixtonba, aztán egy sor megrongált kocsihoz a Peckham metrómegállóhoz. Nish meg én jól tudunk együtt dolgozni. Ösztönösen kiválasztjuk, melyikünk vegye át a vezetést a kikérdezés során. Némelyik tapasztaltabb tiszt nem tudja, hogyan bánjon a női közrendőrökkel, de azért javul a tendencia. Most már minden negyedik közrendőr nő, és a vezetőségben még ennél is magasabb az arány.

A reggel különféle ügyekkel telik: balesetek, betörések, egy robogóval elloptak egy táskát, egy demens beteg pedig eltűnt az egyik idősotthonból. Soha egyetlen járőröző rendőr sem mondja azt, hogy „csendes ez a nap”, mert az balszerencsét hoz; olyan ez, mint amikor egy színész kimondja a Macbeth címét ahelyett, hogy „skót darabnak” nevezné.

A bűnügyi helyszíneknek köszönhetően három év után elég jól tájékozódom Dél-Londonban. Ezen a sarkon cserbenhagyásos gázolás történt. Arról az épületről leugrott valaki. Ott pedig, az elhagyott háztömbnél felgyújtottak pár autót. Vannak híresebb és hírhedtebb lakosok a környéken, némelyik bűntett pedig annyira megdöbbentő, hogy az áldozatok neve örökre bevésődik a város történelmébe: Damilola Taylor. Stephen Lawrence. Rachel Nickell. Jean Charles de Menezes. Londont nézve a legtöbben a nevezetességeket látják. Én megnyomorított, összetört, függő embereket, szemtanúkat, ártatlan járókelőket és gyászolókat.

Délben épp kávét hozok a London Bridge közelében parkoló furgonból, amikor rádión szólnak a központból, hogy családon belüli erőszakról kaptak jelentést. Az egyik lakó sikítást hallott a szomszédból. A Borough Market melletti egyik újabb, raktárépületből átalakított apartmanházhoz kell kimennünk. Nish besorol a forgalomba, és bömbölteti a szirénát, hogy az egyik kereszteződésben utat engedjenek nekünk. A műszerfalon lévő órára pillant.

– Ez elég korán jött.

Nish megnyomja a kaputelefon gombját. A szomszéd válaszol, és kinyitja a kaput. A negyediken egy idős, fekete nő vár minket élénk színű kaftánban és papucsban. A bokája olyan vastag, mint a lábfeje.

– Mrs. Gregg? – kérdezem.

Bólint, és a folyosó vége felé mutat.

– Már nem hallom őket. Lehet, hogy megölte.

– Ki lakik ott? – érdeklődöm.

– Egy fiatal nő. A barátja gyakran meglátogatja.

– Ő a tulajdonos?

– A tulajdonos Dubajban dolgozik. Kiadja a lakását.

– Azt mondta, sikoltozást hallott – jegyzi meg Nish.

– Meg eltört pár dolog. A nő kiabált, a férfi pedig mindennek elhordta.

– Máskor is szoktak veszekedni? – kérdezem.

– Így még soha.

– Rendben. Menjen vissza a lakásába!

Elhelyezkedünk az ajtó két oldalán. Az egyik kezemet a gumibotra teszem, a lábamat megvetem. Nish bekopog. Elfojtott hangokat hallunk bentről. Megint kopog. Halljuk, hogy kiakasztanak egy láncot. A zár nyelve elfordul. Megjelenik egy nő arca. A húszas évei végén jár. Sötét hajú. Vonzó. Rémült.

– Jó napot! Hogy van? – kérdezem.

– Jól.

– Hangzavart jelentettek innen. Egy zaklatottnak tűnő hölgyről érkezett bejelentés. Ön volt az?

– Nem.

– Ki van még a lakásban?

– Senki.

Nish az egyik lábfejét az ajtónak nyomja, hogy a nő ne tudja bezárni.

– Bemehetünk? – kérdezem.

– Biztosan eltévesztették a címet – feleli a nő. – Jól vagyok.

– Hogy hívják?

– Tempe.

– A Temperance becézése?

– Nem. Egy hely... a görög mitológiában. A Tempi-völgy.

– Mi a vezetékneve?

– Miért?

– Meg kell kérdeznünk.

Tempe tekintete oldalra siklik.

– Ki lakik még itt? – kérdezi Nish.

– A barátom. Éjszakai műszakban dolgozik. Most alszik.

– Azt mondta, egyedül van.

Tempe elbizonytalanodik, a hazugsága csapdájába esett.

– Megtenné, hogy egy kicsit jobban kinyitja az ajtót? – kérdezem.

– Miért?

– Ellenőriznünk kell, hogy minden rendben van-e.

Tempe valamivel szélesebbre tárja az ajtót, és megjelenik a bedagadt, véraláfutásos bal szeme meg a felhasadt ajka, a seb eltorzítja a száját. Még a sérüléseivel együtt is ismerősnek tűnik, és azon töprengek, találkoztunk-e már.

– Mi történt az arcával? – kérdezem.

– Baleset volt.

Megint balra siklik a tekintete. Van valaki az ajtó mögött.

Odaintek a fejemmel, és azt tátogom: „Ott van?”

Tempe bólint.

A kezemmel C betűt formálok a fülem köré, hallgatózást imitálva.

Megint bólint.

– Talán felébreszthetné a barátját, és elmondhatná neki, hogy itt vagyunk – szólal meg Nish hangosabban.

– Kérem, ne! Jól vagyok. Tényleg.

Megpróbálja becsukni az ajtót, de Nish az ajtót támasztó lábfejével kifejti a szükséges ellenerőt. Tempe hátrál pár lépést. A ruhája eleje vérfoltos, az ajka pedig úgy néz ki, mintha egy hatalmas márványt varrtak volna a felhasadt bőre alá.

Egy férfi lép ki az ajtó mögül, és a háta mögé tolja Tempet. Félmeztelen, nincs rajta cipő, a szürke melegítőnadrágja alacsonyan lóg a csípőjén. A negyvenes évei elején jár. Mosolyog.

– Miben segíthetek?

– Jelentették, hogy egy nő sikoltozik – feleli Nish.

– Sikoltozott valaki? Aligha. Biztosan a tévét hallották.

– Az ifjú hölgy megsérült.

– Baleset volt. Nekirohant az ajtónak.

– Hogy hívják, uram?

– Ezt inkább hagyjuk! – feleli a férfi, akinek a vállára egy római centuriót tetováltak, a mellkasa és a hasa pedig sebhelyes. – Zsaru vagyok, értik? Ez az egész csak egy félreértés.

Nishre pillantok, útmutatást várok, az ő arckifejezése azonban egy cseppet sem változik meg. Megkéri a férfit, hogy lépjen oldalra.

– Miért?

– A kollégám négyszemközt fog beszélni Tempevel. Ön pedig itt marad velem.

– Erre semmi szükség.

– Monoklija van, és felhasadt az ajka.

Belépek a férfi mellett, aki kivágja a karját, hogy elzárja az utat a lakás felé. Bebújok alatta.

– Nincs engedélyük. Ismerem a jogaimat – panaszolja.

Az előszoba padlóján egy törött tál hever, a falon pedig vér kenődött el. Tempe a nappaliban ül a kanapén, az állát a felhúzott térdén nyugtatja. Kivett a mélyhűtőből egy zacskó fagyasztott zöldborsót, és most az arcára nyomja. Hosszú, vékony lábfeje van, a lábujjai bőrkeményedésesek a magas sarkútól.

A barátja még mindig Nishsel vitatkozik.

– Mi történt? – kérdezem.

– Feldühítettem.

Északír kiejtéssel beszél. Talán belfasti, csak lágyabb. Öt centivel magasabb nálam, mandulavágású szeme halványzöld. Megint erőt vesz rajtam az érzés, hogy ismerem, de nem tudom, honnan.

Kintről hangok szűrődnek be, folytatódik a vita. Egy kérdéssel vonom el róla Tempe figyelmét.

– Itt él?

Bólint.

– Szerepel a neve a bérleti szerződésben?

– Nem.

Tempe lejjebb ereszti a fagyasztott zöldborsót. A bal szeme majdnem teljesen összezáródik, annyira feldagadt.

– Lehet, hogy eltört a járomcsontja. Meg kell röntgenezni. Beviszem a kórházba.

– Nem fogja hagyni.

– Kénytelen lesz.

Lefényképezem az arcát.

– Emelje fel az állát! – Készítek még egy fotót. – Simítsa hátra a haját! – Még egyet. – Van máshol is zúzódása?

– Nincs.

– Öltözzön át! A ruháját tegye bele egy szatyorba!

– Miért?

– Bizonyíték.

– Nem emelek vádat.

– Jó, de akkor is beviszem a kórházba.

Tempe bemegy a hálószobába, én pedig körülnézek a lakásban. Ízlésesen rendezték be, bár minden úgy néz ki, mintha egy bútorbolt kiállítóterméből hozták volna, ahol álkönyveket tesznek ki a polcokra, meg üres borosüveget a hűtőszekrénybe. Semmiféle személyes tárgyat nem látni, nincsenek fotók, szuvenírek, se csecsebecsék. Semmi sem teremt egyedi hangulatot, semmi sem árulkodik az ott lakókról.

Tempe megköszörüli a torkát. Az ajtóban áll, egy szerény, kámzsagalléros gyapjúruhát visel. Felveszi a táskáját az asztalról, ellenőrzi, hogy benne van-e a telefonja.

– És az útlevele?

– Az mihez kell?

– Nem árt, ha van valami, amivel igazolni tudja a személyazonosságát... arra az esetre, ha nem jönne vissza.

– Visszajövök – feleli hajlíthatatlanul.

Megfogom az alkarját, miközben végigsétálunk a folyosón. Nish még mindig a barátjával vitatkozik.

– Miért jegyzetel? Mondtam, hogy semmi sem történt!

– Miért véres az ifjú hölgy ruhája?

– Baleset történt.

– Na igen, legalábbis ezt hajtogatja.

– Ezt nem írhatja le. Nyomozó őrmester vagyok a Scotland Yardon. A hírszerzésnél.

– Meg kell kérdeznem a nevét. – Nish hangja már nem olyan magabiztos, mint korábban.

– Tűnjön el innen!

Tempe megpróbálja kikerülni a barátját, ő azonban elkapja a hajánál fogva. Félrelököm a férfi karját, Tempet magam mögé tolom, aztán megvetem a lábam, az egyiket elöl, a másikat hátul, mindkét kezem készenlétben tartom, de nem emelem fel. Ezúttal rám veti magát. Egy lépést hátraugrom, X-hárítással megállítom.

Hirtelen megdühödik, és megpróbál megütni, de én megragadom belülről a támadó karját, és egy ökölhátcsapással állkapcson vágom. Fél térdre zuhan, én pedig hátralököm, a mellkasára fordítom, közben kicsavarom és magasra húzom a karját, egészen a gerince közepéig.

Mindez egy szempillantás alatt lezajlik, Nishnek még arra sincs ideje, hogy elővegye az elektromos sokkolóját, vagy kihúzza a gumibotját. Leveszek egy bilincset az övemről, és a csuklójára kattintom.

– Letartóztatom hatóság elleni erőszakért. Nem köteles beszélni, de árthat a védelmének, ha elhallgat olyasmit, amit később a tárgyaláson megemlít.

A férfinak véres a foga.

– Magának vége! Mindkettejüknek annyi!

– ...feljegyzés készül mindenről, amit mond, és amennyiben bíróság elé kerül az ügye, felhasználható lesz bizonyítékként.

– Darren Goodall nyomozó őrmester vagyok. A rendőrségi képviselőmet akarom!

Nishre pillantok, aki jegyzetel, de most láthatóan meghökkent.

– Be tudod vinni valahogy az őrsre? Én elviszem Tempet a kórházba.

Nish bólint.

Nyugodtnak, szinte súlytalannak érzem magam, miközben végigvezetem Tempet a folyosón.

– Ne mondj semmit! Egyetlen szót se! – kiabál utána Goodall.

A liftben Tempe a tükrözött oldalfalnak nyomja magát, a karját átfonja vékony teste körül.

– Ezt hogy csinálta? – suttogja.

– Mit?

– Úgy földhöz vágta, mint egy... mint egy... – Nem tudja befejezni. – Kétszer akkora, mint maga. Mintha egy filmet néztem volna. Milyen magas lehet? Százhatvanhét centi? És legfeljebb hatvan kiló.

– Jobb napokon – nevetek fel; az adrenalinszintem kezd normalizálódni.

– Ezt a rendőrségen tanítják?

– Nem.

– Olyan gyors volt! Mintha pontosan tudta volna, Darren mit fog csinálni, még mielőtt megmozdult volna.

– Tudtam, hogy jobbkezes.

– Honnan?

– Azzal ütötte meg magát.

Tempe megérinti a bedagadt szemét, megérti az összefüggést.

A járőrkocsihoz érünk. Tempe beül a hátsó ülésre, én pedig a volán mögé. Látjuk egymást a visszapillantó tükörben.

– Tényleg nyomozó? – kérdezem.

– Aha.

– Mióta találkozgatnak?

– Egy éve. Nős. Ez meglepi?

– Nem igazán – felelem, de rögtön megbánom, mert olyan pikírten és fölényeskedően hangzik. Nem lenne szabad egy olyan intézményt gúnyolnom, amelynek a kötelékeit hamarosan magamra fogom venni.

Tempe a kámzsagallérjával babrál. Le akarja foglalni a kezét. Megállunk a piros lámpánál, én pedig megragadom az alkalmat, hogy szemügyre vehessem az arcát, de nem a sérüléseit, hanem az ép részét. Töprengő. Bánatos. Magányos.

Tíz perccel később belépünk a Guy’s Kórház sürgősségi osztályára. A váróterem tele van megtört, megvert, balesetre hajlamos alakokkal. Egy felkötött karú fekete nő leplezetlen gyűlölettel néz rám. A szoknyájába két kisgyerek kapaszkodik.

Mit tettem, amivel kiérdemeltem ezt az utálatot? Felvettem egy egyenruhát? Vigyáztam a közbiztonságra?

A betegfelvételt intéző nővér elkéri Tempe adatait, aztán leülünk egymás mellé a váróteremben. Egy másik nővér egy jegestömlőt hoz Tempenek, ő pedig finoman az arcához nyomja.

– Bántotta már korábban is a barátja?

Nem felel.

– Tesz majd vallomást?

– Nem.

– Miért nem?

– Nem vagyok hülye.

Nem vádolom érte. Ha Darren Goodall tényleg rendőr, pontosan tudni fogja, hogyan kezeljen egy ehhez hasonló panaszt: mit mondjon, kit hívjon fel, és hogyan csűrje-csavarja a mondanivalóját. Azt állítja majd, hogy Tempe ütött először, vagy hogy csak próbálta megvédeni magát. Tempe szava áll majd Goodalléval szemben. Esélye sincs.

– Annyira ismerősnek tűnik – jegyzem meg. – Megesküdnék rá, hogy találkoztunk már.

– Nem hinném – feleli Tempe.

Ekkor eszembe jut: egy csinos, sötét hajú lány jelenik meg előttem, aki három évvel járt felettem a greenwichi Szent Ursula Katolikus Leányiskolába.

– Együtt jártunk iskolába – mondom. – De akkor nem Tempenek hívtak.

– Ez a középső nevem. Utáltam a Margaretet.

Maggie Brown. Emlékszem rá.

– A diáktestület elnöke voltál.

– Alelnöke.

– És volt egy nővéred.

– Agnes.

– De nem maradtál ott. Eljöttél az érettségi előtt.

– Belfastba költöztünk.

Halványan rémlik, hogy történt valami... valami botrány vagy szörnyűség, amiről az emberek még hetekig beszéltek, de a részletekre nem emlékszem. Talán Sara barátnőm tudja. Az iskolában folyton együtt lógtunk, és sosem bírt betelni a pletykákkal.

Mit tudok felidézni Maggie Brownról? Csinos volt, népszerű, de nem extrovertált, nem a társaság középpontja. Nem sajátította ki a folyosókat, nem bántott senkit, nem próbált versengeni a figyelemért, és nem foglalta le előre az utolsó sort minden buszon.

– Tartod a kapcsolatot valakivel a Szent Ursulából? – kérdezem.

– Nem – feleli elutasítóan. – Utáltam azt a helyet.

– Ó! – Kissé sértve érzem magam.

Hosszú csend következik. Nézem, ahogy a betegfelvételt intéző nővér megvizsgálja az újonnan érkezettet: egy részeg férfit, akinek az összes foga kitört, a pólóján pedig az áll: Kirakatférj.

– Hogyan találkoztatok Darren Goodall-lal?

– A barátnőmmel egy bűntény szemtanúi voltunk. Egy fickó elektromos rolleren kikapta a kézitáskát egy nő kezéből, aztán meglépett vele, átment a piroson, de elütötte egy kamion. A helyszínen meghalt. Talán megérdemelte. – Ezt meggyőződés nélkül mondja. – A rendőrök megkértek, hogy maradjunk ott, és tegyünk vallomást. Darren leírta a nevünket meg a címünket. Pár nappal később felhívott.

– Miért?

– Nem egyértelmű? – nevet fel Tempe.

Érzem, hogy a fülem hegyéig elvörösödöm.

– Hogy szerezte meg a számodat?

– Rendőr – feleli Tempe, mintha ettől minden egyértelművé válna. – Persze nem tudtam, hogy nős. Elhitette velem, hogy egyedülálló. Amikor rájöttem az igazságra, próbáltam racionalizálni a dolgot... azt mondtam magamnak, hogy ezzel nem ártok senkinek.

– És arra számítottál, hogy majd elhagyja a feleségét.

– Nem. Vagyis talán. De két kisgyereke van. Nem vagyok ennyire naiv.

– Van valaki, akinél meghúzhatnád magad éjszakára? – kérdezem.

– Nem igazán.

– Elvihetlek egy bántalmazott nőknek fenntartott menhelyre. Ott biztonságban leszel, amíg nem találunk egy másik helyet.

– Mostanra lenyugodott.

– Megütött már korábban is?

– Így még soha. – Dacosan néz rám. – Nem vagyok bántalmazott szerető.

– Nem is mondtam, hogy az vagy – felelem, de közben azt kívánom, bár annyi tízfontosom lenne, ahányszor hallottam már ezt a mondatot véres arcú, kékre-zöldre vert feleségektől és barátnőktől, akik nem áldozatnak tartották magukat, hanem erős, független nőknek, és akik sosem hagyták volna, hogy egy férfi megverje őket, amíg... meg nem történt. – Fel kell tennem néhány kérdést – folytatom. – Ha bármelyikre igennel válaszolsz, akkor szerintem el kellene gondolkoznod azon, egészséges-e a partnerkapcsolatod.

– Szerintem erre mindketten tudjuk a választ – nevet fel keserűen Tempe.

– Félsz tőle?

Nem felel.

– Félsz attól, hogy sérülést okoz neked, vagy hogy újra erőszakos lesz?

Megint semmi, de nem vártam választ, nincs is szükség rá.

– Ez volt az első alkalom, hogy megütött? – kérdezem.

– Ezt már kérdezted. Kétszer is.

Újabb kérdéseket záporoztatok rá.

– Egyre gyakoribbak a bántalmazások? Vagy egyre szélsőségesebbek? A barátod megpróbál mindent az ellenőrzése alatt tartani, amit csinálsz? Úgy érzed, hogy elszigetelődtél a barátaidtól és a családodtól? Folyamatosan üzeneteket küld, telefonálgat vagy zaklat téged? Túlzottan féltékeny? Megpróbált valaha fojtogatni vagy megfojtani? Megfenyegetett valaha azzal, hogy megöl?

Tempe hagyja, hogy a kérdések átfolyjanak rajta. Ugyan nem szól egy szót sem, de tudom, hogy figyel.

Az egyik nővér a nevét mondja. Beviszik egy vizsgálóba, ahol friss fehér papírt terítenek az ágyra. Bejön egy fiatal ázsiai orvos zöld orvosi ruhában, a hosszú műszaktól kimerülten. Megkérdezi Tempet, hány éves, milyen magas, hány kiló, és milyen betegségeken esett már át, aztán megkéri, hogy vetkőzzön le a paraván mögött.

– Ez itt egy szexuális erőszak kivizsgálásához szükséges készlet. Kenetet kell vennem.

– De engem nem erőszakoltak meg – mondja Tempe.

– Azt hittem... – Az orvos rám néz.

– Nem – felelem, de közben Tempere nézek, hogy magam is megbizonyosodjak az igazamról. – A járomcsontja miatt aggódtam.

Az orvos megkéri Tempet, hogy üljön egyenesen, és egy pupillalámpával belevilágít a jobb szemébe. A bal teljesen összezáródott.

– Homályos a látása?

Tempe a fejét rázza. Az orvos jobbról balra, majd fentről lentre vezeti a lámpát.

– Fáj a feje?

– Igen, eléggé.

Megérinti Tempe duzzadt arccsontját, aztán végighúzza az ujját a szemöldökén és az orrnyergén.

– Nem hiszem, hogy eltört a járomcsontja, és a szemgödör is érintetlen, de elég rondán be fog kékülni.

– Mit gondol, mikorra megy le a duzzanat? – kérdezi Tempe.

– Ha folyamatosan jegeli, akkor huszonnégy óra múlva.

– De meetingjeim vannak! – néz rá Tempe elborzadva. – Ha nem dolgozom...

– Talán sminkkel elrejthetnéd – vetem fel.

– Vagy zacskót is húzhatok a fejemre – feleli gúnyosan.

Az orvos lehúzza a gumikesztyűjét.

– Felírok egy fájdalomcsillapítót. Jegelje a szemét, amíg le nem megy a duzzanat!

Megvárom, amíg Tempe kitölti a szükséges papírokat, aztán kikísérem a váróterembe.

– Ezt kötelességem átadni – mondom, és odanyújtok egy letéphető űrlapot, rajta úgy négyoldalnyi információval. – Ha itt aláírod, átadhatom az adataidat egy segítő szolgálatnak.

– Nem írok alá semmit – feleli Tempe. – Nem teszek vallomást, és nincs szükségem gardedámra.

– Megértem, de ez a jelentés egy olyan helyi egyesülethez fog kerülni, akik a hozzád hasonlók védelméért dolgoznak. Valaki megkeres majd tőlük.

– Nem akarom, hogy megkeressenek. Nem adom a beleegyezésemet.

Időközben kiérünk a kórházból. A beteghordók egy csapata hagyományos vagy elektromos cigarettát szív az ajtó mellett; az egyik napsütötte helyen ácsorognak, a fény megvilágítja a füstöt. Tempe lehajtja a fejét, nem akarja, hogy meglássák az arcát.

– Ez a családon belüli erőszak nemzeti segélyvonalának a száma – folytatom. – Mint mondtam, nem ítélkezem, de szerintem nem kellene visszamenned abba a lakásba. Ma semmiképp. Adj neki egy kis időt, hogy lehiggadjon!

Tempe az alsó ajka sértetlen részére harap, és elgondolkozik a válaszon.

– Elmegyek a menhelyre – suttogja. – Egy éjszakára.

Brixtonban, az egyik kis utcában álló hatalmas családi házon semmiféle jelet vagy azonosítót nem látni, leszámítva a rácsozott ablakok jelentette extra biztonságot meg a bejáratot figyelő kamerákat. Ahogy közelebb érünk, látom, hogy egy gyerek áll az emeleti ablakban. Egy kislány. Intek neki. Nem integet vissza.

A kaputelefon hangja visszhangzik a messzi szobákon át.

– Segíthetek? – kérdezi egy női hang.

Felmutatom a szolgálati jelvényemet a kamerának, és megadom a nevemet meg a rangomat.

– Van szobájuk még egy fő számára?

– Egy pillanat! – feleli a hang.

Várunk még egy percet, aztán elfordul a kulcs két zárban is, és nyikorgó zsanérokkal kinyílik az ajtó. Egy megtermett nő mosolyogva beterel minket, kinéz az utcára, majd újra becsukja az ajtót.

– Hívjatok Bethnek! – mondja közvetlen hangon. – Itt csak a keresztnevünket használjuk. Cassie felment az emeletre egy másik újonnan érkezettel: egy anyukával meg a két kisgyerekével. A fiúcska bűbájos.

Felmegyünk. Beth beszél. Tempe szobájában egy egyszemélyes ágy meg egy szekrény áll, a sarokban pedig egy mosdókagyló kapott helyet. A bútor úgy néz ki, mintha egy autópálya melletti lepukkant motelból hozták volna el, de minden tiszta, és helyenként megpróbálták feldobni valamivel, például színes fotónyomatokkal a falon vagy egy kis virágos vázával az ablakpárkányon.

– A többi helyiségen osztozni fogsz a többiekkel – mondja Beth. – Odalent van egy mosókonyhánk meg egy biztonságos kert. A konyhában mindig vannak, de nyugodtan főzhetsz magadra. A közös helyiségeket felváltva takarítjuk. – Oldalt megköti a függönyt. – Van másik ruhád?

– Nincs.

– Van egy ruhagyűjtő rendszerünk. Nem egy elegáns ruhatár, de biztos találsz olyasmit, ami megfelel.

Új lepedőt húz a matracra, aztán a párnára is tiszta huzat kerül.

– A tartalék takarók a felső polcon vannak. – A szekrényre mutat. – Ha itt végeztél, gyere le a földszintre, és kitöltjük a bejelentkezési nyomtatványt!

– Nem maradok sokáig – feleli Tempe rám pillantva.

– Nem számít. Ez az eljárás. Ki kell töltened a lakhatástámogatási űrlapot, és alá kell írnod a bérleti megállapodásunkat. Adok egy példányt a házirendből.

– Van házirend?

– Nem fogadhatsz látogatókat, nem hozhatsz be alkoholt meg drogokat, nem zaklathatsz senkit, nem fenyegetheted meg a személyzetet. Én leszek a segítőd. Ha bejelentkeztél, utána le is ülhetünk egy kicsit beszélgetni.

– Mondtam már. Nem maradok sokáig – ismétli Tempe, ezúttal hevesebben.

– Adj neki egy esélyt! – kérem.

Beth lepillant Tempe arcára, és együttérzően csettint a nyelvével.

– Hozok egy kis jeget. – Az egyik kezét az ajtókilincsre teszi. – Keres téged?

Tempe nem felel.

– Senkinek se mondd el, hol vagy! Ez egy biztonságos hely. Olyan anyák és gyerekek vannak itt, akik végre nem érzik fenyegetve magukat. Azt akarjuk, hogy ez így is maradjon.

Pittyen a telefonom. Nish SMS-t küldött.

Amint tudsz, gyere vissza!

– Semmi gond, nyugodtan itt hagyhatsz – mondja Tempe.

Már félúton járok lefelé a lépcsőn, amikor megszólal a rádióm.

– Mike Bravo négy-hét-egy, itt az irányítóközpont. Veszi az adást?

– Mike Bravo négy-hét-egy beszél. Hallgatom. Vétel.

– Hol van?

– Most hagyom el a brixtoni menhelyet.

– Jelentkezzen a fogdánál!

– Vettem, vége.

Tempe és Beth a folyosón állnak.

– Majd felhívlak! – mondom, de Tempe nem felel.

Odakint sűrű, fekete felhőtakaró rejti el a napot, és az elmúlt pár percben öt fokot zuhant a hőmérséklet. Kinyitom a járőrkocsit, becsusszanok a volán mögé, a gyomrom nem az igazi. Valami nagyon nincs rendben.

2. fejezet

Furcsa így átgyalogolni a rendőrőrsön. Érzem, hogy mindenki engem figyel, kipillantanak a monitorjuk felett, úgy tesznek, mintha jelentéseket olvasnának, de senki sem akar a szemembe nézni. Megpróbáltam felhívni Nisht, de nem vette fel.

Két kopaszra borotvált férfival foglalkoznak a rendőrségi fogdánál, mindketten katonai boltban vásárolt ruhákat viselnek. Verekedésért tartóztatták le őket, és még mindig sértéseket vágnak egymás fejéhez. Connelly törzsőrmester irodája előtt várok, leülök a keskeny ablakkal szemben, amely úgy tükröződik, mint a vízfelszín. Megérintem a hajamat, és az ölemben szorongatom a kalapomat.

Az irodából férfihangok szűrődnek ki, de nem hallom, mit mondanak. Hirtelen kivágódik az ajtó, én pedig gyorsan felpattanok, a telefonommal matatok, aztán elteszem. Connelly int, hogy menjek be. Semmit sem lehet leolvasni az arcáról.

Egy másik tiszt vár odabent, egy idegen, aki Drysdale körzeti parancsnokként mutatkozik be. Alacsony, tagbaszakadt férfi, az arca sápadt, a szeme mélyen ülő. Már elkezdett kopaszodni, az orrát pedig borvörös hajszálerek futják be. Észreveszek egy apró tetoválást a bal csuklója belső oldalán, mielőtt lejjebb húzza a kabátja ujját. Csak három betű. MDM.

– Üljön le, McCarthy! – mondja Connelly.

A férfiak állva maradnak.

– Magyarázza el, mi történt!

– Mire gondol, uram?

– Letartóztatott egy rendőrt.

– Rám támadt.

– Ő nem ezt mondta.

– Ha megnézik a testkamera felvételét...

– Darren Goodall kitüntette magát a rendőrség gépfegyveres elitalakulatánál, az SCO19-nél – szakít félbe Drysdale. – Tizennyolc hónappal ezelőtt György-érmet kapott, amiért üldözőbe vett és leszerelt egy késsel felfegyverzett férfit, aki három embert megölt. Kétszer megszúrták, majdnem elvérzett. Az az ember egy igazi hős!

Emlékképek kúsznak a fejembe. Újságfőcímek. Tévés közvetítés. A Camden Marketen történt egy forgalmas szombat délelőttön. Egy zavart elmeállapotú férfi megvadult, és egy henteskéssel rátámadt a vásárlókra meg az árusokra.

– Alapos ok nélkül letartóztatott egy rendőrt – mondja Drysdale.

– Bántalmazott egy nőt. Az áldozat ruhája csupa vér volt, a bal szemét nem tudta kinyitni.

– A nő kihívta a rendőrséget?

– Nem, uram.

– Tett vallomást?

– Egy szomszéd panaszt tett...

– Tett vallomást?

– Nem, uram.

Drysdale leül és hátradől, vaskos ujjait összefonja a méretes hasán.

– Goodall nyomozó azt mondja, még azelőtt szerezte a sérüléseit, hogy ő odaért volna a helyszínre.

– A nő nekem nem ezt mondta.

– Határozat és a nyomozó engedélye nélkül lépett a lakásába.

– Aggódtam a nő állapota miatt. Kohli rendőrbiztos meg fogja erősíteni...

– Beszéltünk Kohlival. Azt mondja, az ön döntése volt, hogy letartóztassák Goodall nyomozót.

– Mindketten...

– Goodall nyomozó őrmester egyértelműen azonosította magát, és magyarázattal akart szolgálni, de maga nem volt hajlandó végighallgatni.

– Nem így történt. Ha beszél Nishsel...

– Hazugnak nevezi Goodall nyomozót?

– Ő támadt rám, uram. Agresszív és bántalmazó volt, megpróbálta megakadályozni, hogy beszélhessek az áldozattal.

– Az informátorával.

– Micsoda?

– Tempe Brown regisztrált rendőrségi informátor. Emellett prostituált is, akit a stricije megvert, ezért megkereste Goodallt, hogy segítséget kérjen tőle.

Úgy érzem magam, mintha valaki oldalra döntötte volna a padlót, én pedig kezdenék lecsúszni róla.

– Tempe Brown abban a lakásban él. Láttam a ruháit a szekrényben.

A megjegyzés végképp feldühíti Drysdale-t. A szája sarkára apró, habos nyálcseppek tapadnak.

– Nem figyel rám. Meggondolatlanul támadt egy őrmesterre, és kínos helyzetbe hozta magát. Egy prostituáltnak hitt egy rendőrrel szemben. Goodall nyomozó panaszt tett maga ellen. Azzal vádolja, hogy jogtalan és szükségtelen erőt alkalmazott.

– Ez nevetséges.

– Harcművészeti fogással érte el, hogy le tudja tartóztatni?

Nem felelek, de Drysdale kitölti a csendet.

– A londoni rendőrség szabályzata szerint csak a képzése során elsajátított megfékező és visszatartó mozdulatokat használhatja, és azokat is csak a szükséges mértékben.

– Nem fejtettem ki a szükségesnél nagyobb erőt – felelem immár kevésbé magabiztosan.

– Goodall nyomozó kötelezettségszegéssel vádolja.

– Baromság! – mormolom halkan.

– Mit mondott?

Connelly próbálja megnyugtatni a kedélyeket, és úgy emeli fel a kezét, mintha egy ijedős lovat akarna csitítani.

– Vegyünk mindnyájan egy nagy levegőt, és higgadjunk le! Biztos vagyok benne, hogy el tudjuk ezt intézni minden további kalamajka nélkül.

Ódivatú szó a kalamajka, de ő már csak ilyen. Lefogadom, hogy pamutflanel pizsamában megy aludni, és kedvesemnek vagy életemnek szólítja a feleségét.

– Kitöltötte már a családon belüli erőszakos eseteknél használatos letartóztatási nyomtatványt? – kérdezi.

– Még nem, uram. Egyelőre nem ellenőriztem mindent a bűnügyi nyilvántartásban.

– Azt bízza csak rám! Na és a testkamerája?

A mellkasomra mutatok.

Kinyújtja a kezét.

– Adja ide!

Habozok.

– Még nem töltötték le a felvételt.

– A belső ellenőrzés majd átveszi.

Vonakodva ugyan, de lecsatolom a kamerát, és átadom. Drysdale-re pillantok, azon töprengek, vajon honnan jött: melyik osztályról vagy részlegről.

– Menjen haza, McCarthy közrendőr! – mondja Connelly.

– De a papírmunka...

– Véget ért a műszakja.

– Fel vagyok függesztve?

– Amíg ez el nem rendeződik, otthon marad.

Annyira megdöbbent a hirtelen jött kegyvesztettségem, hogy észre sem veszem, amint Drysdale kijön velem az irodából, és végigkísér a folyosón. Megérinti a vállamat. Ösztönösen reagálok, védekező állásba helyezkedem.

– Nagyon gyors – jegyzi meg egy kényszeredett mosoly kíséretében. Az alsó fogsora erősen torlódott, és kezd sárgulni. – Tudom, hogy nem tartja tisztességesnek, de ilyen időkben meg kell védenünk az embereinket.

– Milyen időkben, uram?

Nem felel.

– Goodall felelősségét kivizsgálják?

– Az nem a maga dolga.

– Tehát nem.

Az öntelt, önelégült mosolya az arcára fagy.

– Engedje el, McCarthy! Semmi jó nem származhat belőle.

Szeretnék egy olyan gyilkos beköpéssel visszavágni, amely mindig akkor jut eszembe, amikor már túl késő, de a nyelvem a legnagyobb ellenségem. A karate segít a temperamentumom megfékezésében, de a számra még mindig kellene egy kézifék vagy egy éberségi kapcsoló.

Elfordulok, és felkocogok a lépcsőn a szekrényes öltözőkhöz, ott visszaveszem a civil ruhámat, elzárom a szúrásálló mellényemet meg a munkahelyi övemet, a kalapomat pedig leteszem a felső polcra. A számban érzem a harag ízét, és azt kívánom, bárcsak egyszerűen kiköphetném, aztán kiöblíthetném egy kis szájvízzel.

Nem akarom egyből a legrosszabbat feltételezni Darren Goodallról, mert majdnem ottmaradt a Camden Marketnél, amikor megmentette azokat az embereket, és lehet, hogy az eset miatt poszttraumásstressz-szindrómában, akut stressz-zavarban szenved, vagy más viselkedésbeli problémája van, de látom magam előtt Tempet a menhelyen, ahogy megveti a keskeny ágyát, megtörölközik zuhanyzás után egy foszlott törölközővel, és a sebeit ápolgatja. Goodall prostituáltnak és az informátorának nevezte. Még ha igazat mondott is, akkor sem volt joga megverni. Az apám mindig azt mondta, hogy ha egy férfi kezet emel egy nőre, akkor gyáva, és az ördög lakik a szívében.

Lezárom a számzáras lakatot, felkapom a dzsekimet, és ellenőrzöm, hogy a kulcsaim meg a tárcám megvannak-e. Odakint zsebre vágom a kezem, aztán elindulok hazafelé abban a tudatban, hogy a világ nem lett sem biztonságosabb, sem tisztább, sem igazságosabb attól, amit tettem. A jó sosem győzedelmeskedik. Egyszerűen csak tapossa a vizet, és várja, hogy megint felszínre jöjjön a rossz.

3. fejezet

Henry a konyhában van, és épp szendvicset készít, amely úgy fest, mint egy igazi műalkotás. A hűtőből az összes befőttesüveget kitette a padra, ahogy két vágódeszkát, különböző fajta késeket, salátának való zöldségeket meg felvágottakat is.

– Te meg mit keresel itthon? – kérdezi, miközben dijoni mustárt ken egy szelet kovászos kenyérre.

– Ezt én is kérdezhetném tőled.

– Archie-nak fáj a foga. Elviszem a fogorvoshoz.

– Hol van Roxanne?

– Meetingje van.

– A fodrászával vagy a terapeutájával?

Henry nyávogó hangot hallat. Átkarolom a derekát, és a hátához nyomom az arcomat.

– Imádod, ha féltékeny vagyok a volt feleségedre. Ettől úgy érzed, fontos vagy nekem – közlöm.

A szendvicsére mutat.

– Készítsek egyet neked is?

– Inkább add nekem a tiéd felét!

Bosszúsan lebiggyeszti az ajkát, de srégen kettészeli a szendvicset, és külön tányérra teszi az én részemet. Egymás mellett ülünk a padon, mindkét kezünkre szükségünk van az evéshez.

– Hányra mész Archie-ért az iskolába? – kérdezem.

– Fél ötre. Roxanne azt javasolta, hogy aludjon ma nálunk.

– A gonosz boszi újra lecsap!

– Ezt meg hogy érted?

– Ma van Margot és Phoebe házavatója.

– A francba! Teljesen kiment a fejemből.

– Roxanne-nak viszont nem. Épp most tervezgeti, mit csináljon ma este.

– Szerzünk bébiszittert.

– Négy órával a program előtt? Sok szerencsét!

Nem bánom, hogy Henry elvált, sem azt, hogy a hatéves Archie az élete része. Aranyos kisfiú, hetente háromszor itt alszik, és olyankor reggel mindig bemászik az ágyunkba, miközben magához öleli a maciját. Engem nem hív anyának, aminek örülök, de az idegeneknek úgy mutat be a boltban, mint „apa barátnője”, és teszi mindezt harsogva.

Amikor megismertem Henryt, már különéltek Roxanne-nal. És addig nem szexeltünk rendesen, amíg ki nem mondták a válást, de minden máson túlestünk. Olyanok voltunk, mint a tinik: bepárásítottuk a kocsi ablakát, és egymásnak estünk a mozi hátsó sorában. A semmi szex szabály fontos volt számomra, mert nem akartam, hogy bárki azzal vádolhasson: én tettem tönkre egy házasságot, vagy hogy elloptam valaki más férjét. Ismerek ilyen nőket, köztük Georgia barátnőmet is, aki sportot űz a szexből, és boldogan lefekszik nős férfiakkal. Egyszer megvádoltam, hogy antifeminista, de erre azt felelte, hogy a női összetartás és a szex nem egymást kizáró dolgok.

– Nem az én hibám, ha egyes nők elslamposodnak a házasságkötés után – mondta.

– Elslamposodnak?

– Tudod, hogy értem.

Próbáltam összebarátkozni Roxanne-nal, és sosem mondanék rá rosszat Archie előtt, de tipikusan az a volt feleség, akiről a komikusok vicceket gyártanak: „nagyon ért a háztartáshoz: ha elválik, megtartja a házat”, vagy ő az a „túszejtő, aki még azután is kapcsolatban akar maradni, hogy átvette a váltságdíjat”.

Az vele a legnagyobb bajom, hogy tömegpusztító fegyvernek használja Archie-t. Valahányszor megszervezem, hogy elmegyünk valahová hétvégére, koncertjegyünk van, vagy – mint ebben az esetben – házavatóra vagyunk hivatalosak, Archie-t kidobja az ajtónk előtt egy váltás ruhával meg szigorú útmutatással azt illetően, mit ehet, viselhet, csinálhat és nézhet a tévében.

Henry oldalra hajtja a fejét.

– Szóval miért jöttél haza?

– Azt hiszem, felfüggesztettek.

– Nem vagy biztos benne?

Hümmögő hangot hallatok.

– Kérsz gyümölcslevet?

– Egy válasznak jobban örülnék.

– Húzom az időt.

– Azt látom.

Végül elmesélem, mi történt. Henry pont azt kérdezi, amit kell, aggódó hangokat hallat, én pedig éppen ezért szeretem.

– Azt mondod, ez a fickó összevert egy nőt, rád támadt, és büntetlenül megússza?

– Tempe nem tett vallomást. Túlságosan fél.

– Ki ez az ember... Harvey Weinstein?

– Nem egészen.

Kiveszem a laptopomat a táskájából, és beírom a Google keresőjébe Goodall nevét. A képernyő frissít. Egy tucat hír jelenik meg a Camden Marketnél lezajlott késes támadásról. Egy David Thorndyke nevű paranoid skizofrén hét embert szúrt meg, akik közül hárman belehaltak a sérüléseikbe, mielőtt Goodall odaért.

Megtalálom a laudációját:

Goodall őrmester nem volt szolgálatban, csak bevásárolni ment a családjával, amikor meghallotta a segélykérő kiáltásokat. Habár nem viselt egyéni védőfelszerelést, leszerelte a késes támadót, és életveszélyes sérüléseket szenvedett, miközben vele küzdött, illetve lefogta a segítség megérkezéséig.

Újabb beszámolók és beszélgetések ugranak fel, többek között egy YouTube-videó, amelyen Goodall az egyik reggeli műsorban szerepel, láthatóan mereven ül egy kanapén, és kényelmetlenül érzi magát.

– Így utólag mennyire érzi valóságosnak az aznap történteket? – kérdezi tőle a műsorvezető, Susanna Reid.

– Inkább álomszerű az egész.

– Ezt hogy érti?

– Néha eltöprengek, hogy valóban megtettem-e. És hogy mi történhetett volna. A feleségem most akár özvegy is lehetne. A gyerekeim meg apa nélkül maradhattak volna.

– Szerencsés, hogy túlélte – mondja Reid.

– Azt hiszem, igen.

Kérésre kigombolja az ingét, hogy megmutassa a sebhelyeket a hasán és a mellkasán. Felismerem a centuriót ábrázoló tetoválást, és szinte az orromban érzem az izzadságszagát.

Újabb történetekre kattintok. Az egyiknél szerepel egy fotó, amely a Buckingham-palota előtt készült. Goodall sötét öltönyt visel, a haja gondosan bezselézve, a karjával átfogja a feleségét, egy csinos barna nőt, aki az alkalomra kalapot öltött, és egy kislányt egyensúlyoz a csípőjén. Egy idősebb, iskolás korú fiú fogja a másik kezét.

Nem tudom, mit kellene éreznem. Csodálatot. Sajnálatot a felesége iránt. Dühöt. Goodall minden kétséget kizáróan hős. Aznap életeket mentett meg, bár a sajátját majdnem elveszítette. Az is nyilvánvaló, hogy a Scotland Yard értékes tagja, hiszen őt mutatják be a tévében a beszélgetős műsorokban, és őt teszik ki a toborzóplakátokra.

Henry a zsíros mutatóujjával szedegeti fel a morzsákat.

– Hol van most a barátnője?

– Egy nők számára fenntartott menhelyen.

– Meddig nem mész dolgozni?

– Talán pár napig.

– Kár, hogy nem tudok szabadságot kivenni. Elutazhatnánk.

Henry tűzoltó Brixtonban, tizenhárom éve szolgál, immár csapatvezetőként. Váltott műszakban dolgozik: kétszer nappal, kétszer éjszaka, aztán három napig szabad.

Összepakol a konyhában: elteszi a befőttesüvegeket, és letörli a padokat.

– Majdnem tökéletesen házias vagy – állapítom meg.

– Miért csak majdnem?

– Nem mindig hajtod le a vécéülőkét, tekered vissza a fogkrémre a tetejét, és néha üresen teszed vissza a tejesdobozt a hűtőbe.

– Főbenjáró bűnök.

– És kiabálsz a tévével, amikor focimeccset nézel, pedig a bíró egy szavadat sem hallja.

– Szenvedélyes vagyok.

– Igen, ez igaz.

Átkarolom. Csókolózunk. Érzem, ahogy megkeményedik.

– Mikorra is kell Archie-ért menned?

Átpillant a vállam felett a sütő órájára.

– Húsz perc múlva.

– Belefér?

– Jóváhagyod, hogy gyors legyek?

– Most az egyszer. Gyorsított menet.