Blake-nek

1.

Violet késett.

Edie félrehúzta a vastag bársonyfüggönyt Sacramento második legjobb szállodájának legkisebb szalonjában, és kikukucskált az estébe. A gázlámpák már egy órája égtek, és nem látott semmi olyan természeti katasztrófára utaló jelet a városban, ami jogosan akadályozná nővérét abban, hogy időben visszatérjen.

Már az utolsó boltos is bezárta üzletét éjszakára, kalapot húzott, és útnak indult a hűvös tavaszi estében. Hosszú kocsisor gördült végig a K utcán. Nyitott ablakaikon selyem ruhaujjak és tollas kalapok kandikáltak ki. Az éjszakai étkezőkocsikból frissen főzött kávé illata szállt, és elvegyült a trágya állandóan érezhető szagával, ami az utca túloldalán lévő istállóudvarnak köszönhetően csak még erősebbé vált.

Minden és mindenki pontosan ott volt, ahol lennie kellett. Kivéve az ikertestvérét. Aki késett.

Edie becsukta az ablakot, majd a kelleténél kicsit határozottabban a helyére igazította a függönyt, és felnyögött, amikor a bojtos bársony suhogása megmozgatta a levegőt, kioltva egy gyertyát a mögötte álló asztalon. Mindössze három paraffingyertya égett a kis szállodai szalonban, csupán tompa fényt kölcsönözve a szobának. Borzalmasan sokáig kellett győzködnie a portást, hogy eloltsa a mennyezetről lógó cifra gázcsillár gömbégőit (Sacramento második legjobb szállodáját még nem szerelték fel elektromos világítással).

De kisasszony! Semmit se fognak látni!

Nos, igen. Pontosan ez volt a lényeg. Mégis, hogy vezényeljen le az ember egy rendes szeánszot úgy, ha az ügyfél mindent lát?

De ezt természetesen nem mondta ki. Helyette csak mesterkélten mosolygott és fejfájásra panaszkodott. Ha nincs más az ember tarsolyában, fejfájásra mindig lehet panaszkodni.

Edie előhúzott egy doboz gyufát a zsebében lévő selyemerszényből. Szárított gyógynövények erős aromája áradt ki belőle, de még azelőtt behúzta rajta a zsinórt, hogy az bármilyen emléket felidézett volna. Azután újra meggyújtotta a kialudt gyertyát, a gyufásdobozt pedig visszarejtette a helyére.

A szállodai portás hamarosan hozzászokik majd módszereikhez. Muszáj lesz neki, tekintve, hogy ez még csak az első volt azon számos szeánszok közül, amit Violettel tartani fognak, amíg spiritiszta csoportjuk a városban tartózkodik. Edie letérdelt, és a kerek asztal alá bújva még egyszer ellenőrizte a vékony drótot, amit az egyik szék lábára hurkolt. Ezután ellenőrizte a szerény fadarabot, amelyet az asztal alá ékelt. Csupán ennyire volt szüksége egy kis levitáció színleléséhez, ha eljön az ideje.

Edie számára rejtély volt, miért gondolta bárki is, hogy egy szellem bútorok mozgatásával tudatja jelenlétét, de jól fizető ügyfeleik ezt várták el, így eszerint cselekedtek.

Ismerős nevetés harsant fel kint a folyosón. Aztán egy mély férfihang követte. Edie átvágott a szalonon, és felvont szemöldökkel nyitotta ki az ajtót.

– Késtél.

Rózsaszín és fekete szövetek homályos foltjából lassan két alak bontakozott ki. Az egyik egy tizennyolc-tizenkilenc év körüli fiatalember volt, jól szabott fekete öltönyben. Előnytelen, olajozott, pödört bajsza az arca nagy részét elfoglalta, amitől úgy festett, mint egy rozmár.

Az oldalán egy tizenhét éves lány volt, a legújabb divat szerint díszített rózsaszín selyemruhában. Egy olyan förtelmes darabban, amire Edie-nek még mindig nehezére esett ránézni anélkül, hogy ne érzett volna fájdalmat a mellkasában, mivel a ruha az ikrek egyhavi keresetébe került. Gesztenyebarna haját csinos kontyba fogta, és kerek, rózsás arcát néhány göndör fürt keretezte.

A rozmárfiúban volt annyi jóérzés, hogy elvörösödjön a hirtelen közbeszólásra. Edie ikertestvére, Violet azonban nagy, ragyogó mosolyt villantott rá, mintha a világon semmi nem történt volna.

– Edie! – kiáltott fel dallamos hangján. – Alig vártam, hogy bemutathassalak! Mr. John Billingsly, bemutathatom az ikertestvéremet? Miss Edith Bond.

– Csak nem ikrek? – csapta össze jókedvűen kezeit a rozmárfiú, majd sietősen meghajolt. – Istenemre, már kezdtem azt hinni, hogy kettőt látok magából. Ha nem lenne… ilyen a haja – hanyag mozdulattal a fejére mutatott –, akkor biztosan azt hittem volna, hogy megőrültem.

Edie azon kapta magát, hogy automatikusan a hajához emelte a kezét. Öntudatlan mozdulat volt. Bár próbálta kordában tartani efféle reakcióit, ritkán járt sikerrel.

Violet és Edie szinte minden tekintetben egyformák voltak – legalábbis küllemben. Újszülöttként mindkettőjüknek ugyanolyan pisze orra, élénkzöld szeme és gesztenyebarna haja volt. Violet tincseinek gesztenyebarnája az évek előrehaladtával mélyebbé és összetettebbé vált, ezzel szemben Edie haja évről évre egyre halványabb lett, mígnem szinte fehérré vált.

Edie fagyos pillantást vetett a rozmárra.

– Igen. Milyen rendkívül leleményes, hogy rájött erre.

Válaszra nyitotta a száját, de Edie belé fojtotta a szót:

– Örülök, hogy találkoztunk, de attól tartok, most jó éjszakát kell kívánnunk. Violet késésben van egy találkozóról.

– Edie! – kapta egy drámai mozdulattal nővére mellkasához a kezét. Az egyik, városukban rendezett karácsonyi előadás jutott erről Edie eszébe, ahol vasárnapi iskolai tanáruk elkövette azt a hibát, hogy Violetre osztotta Mária szerepét. Jó páran felvont szemöldökkel nézték végig a darabot. – Mr. Billingsly, kérem, ne is figyeljen a nővéremre. Rendkívül udvariatlan tud lenni – mondta, miközben szúrós pillantást vetett ikertestvérére, de Edie figyelmen kívül hagyta ezt.

– Lehet, hogy én udvariatlan vagyok, de te meg elkéstél.

Edie kinyújtotta a kezét, megragadta nővére könyökét, és behúzta a szalonba.

A rozmár már épp tiltakozni készült, de Violet csak nevetett, és rávillantotta ragyogó mosolyát.

– Úgy tűnik, ma estére véget ért a mulatság. Jöjjön el szombaton a Metropolitanbe, rendben?

Mielőtt a rozmár válaszolhatott volna, Edie becsukta az ajtót az orra előtt.

Amint becsukódott az ajtó, Violet kiszabadult Edie szorításából.

– Komolyan, Edie. Muszáj ilyen szörnyen viselkedned? John egy színházigazgató, az isten szerelmére! Azt mondja, igazi tehetségem van.

Edie nem tudta megállni, hogy ne forgassa a szemét.

– Jaj, menj már! Nagyon jó kapcsolatai vannak San Franciscóban, csak hogy tudd. És New Yorkban is.

Edie keresztbe fonta karjait.

– Ó, valóban? Az ő korával és bölcsességével…

– Miért kell mindenkiről a legrosszabbat feltételezned? Történetesen családi vállalkozás a színház, és az apja…

– Az sem érdekel, ha azt mondja, hogy az övé az egész Broadway, Vi! Miss Crocker bármelyik percben itt lehet…

– És én is itt vagyok – jelentette ki Violet, majd lehúzta kesztyűjét. – Munkára készen.

– Ez azt jelenti, hogy elolvastad a listát, amit adtam?

Violet levette a kalapját, és az ajtó melletti fogasra akasztotta.

– Vi. Elolvastad? Fel kell készülnünk…

– Ó, az ég szerelmére, Edie! Egy átkozott macskáról van szó!

Normális körülmények között Edie elnevette volna magát. Most sem tudott visszatartani egy halvány mosolyt. Ez a találkozójuk valóban a nevetségesebbek közé tartozott, pedig bőven volt részük furcsa kérésekben az elmúlt egy évben, amióta médiumként tevékenykednek.

Miss Crocker egy vénkisasszony volt. Egy nagyon gazdag vénkisasszony; egyetlen igaz társa pedig a macskája volt, akit megmagyarázhatatlan módon Thomasnak nevezett el. Az egy hónappal ezelőtt bekövetkezett halála óta az asszony vigasztalhatatlan volt, és kapcsolatba akart lépni vele még egyszer, utoljára.

– Hát – mondta Edie. – Igen, technikailag egy macska szelleméről van szó. De sokkal inkább volt családtag…

Edie-t Violet kuncogása szakította félbe, amit egy csuklás követett. Violet könnybe lábadt szemmel igyekezett visszatartani a nevetését.

– Jó, szerintem is elég vicces, de…

– Vicces? – nyöszörgött Violet, akinek most már rázkódtak a vállai. A ruhája zsebébe nyúlt, és előhúzta a listát, melyet Edie hagyott az éjjeliszekrényen aznap reggel. Fizetségük bizonyos hányadáért cserébe Mr. Huddle, a Spiritiszta társulat igazgatója segített hasznos információt gyűjteni az elhunytról, akivel az ügyfél beszélni akart. Ezek általában a kedves elhunyt hobbijairól, érdeklődési köréről és kedvteléseiről szóltak. Jelen esetben viszont…

– Külső megjelenés? Fekete szmoking – olvasta Violet a listát. – Kedvenc étel? Csirkemáj, nyersen és aprítva. És végül, de nem utolsósorban, kedvenc időtöltése: napon fekvés, kanapé kaparása.

Violet felnézett a listából, és az arcán könnyek csorogtak a nevetéstől.

– Edie. Ugyan már.

A közöttük lévő feszültség utolsó buborékja is szétpattant. Valami feloldódott Edie mellkasában, és ő is nevetni kezdett. Hangosan zihált, amivel további vihogásra késztette nővérét. Egy hosszú percig nevettek így, mígnem Violet kénytelen volt leülni, Edie pedig egy rózsafa szék támláját markolta kétrét görnyedve.

– El tudsz képzelni ennél rosszabb sorsot? – kérdezte Violet, amikor lassacskán ismét helyreállt a légzése. – Hogy egy koszos macska legyen életed nagy szerelme?

Violet szörnyülködve csóválta a fejét, Edie azonban a maga részéről csupán vállat vont, és előhúzott egy zsebkendőt, hogy megtörölje a szemét. Nem akart a szerelem természetéről vitatkozni az ikertestvérével, de legbelül nem értett egyet. Egykoron szüleik még szerették egymást; azonban, ha végződhet két ember szerelme úgy, ahogy az övék, Edie is inkább választana egy macskát társának.

Kopogtattak a szalon ajtaján, és Edie minden gondolata anyákról, apákról és szerelemről elszállt. Felegyenesedett, és visszatolta a széket a helyére.

– Egy pillanat! – kiáltotta. Aztán halkan odasúgta Violetnek: – Tudom, hogy nevetségesnek tartod, de igyekezni fogsz, ugye? Miss Crocker valószínűleg beszélni fog rólunk Mary Suttonnak, és egy jó szó…

– Igen, igen. Kis hal, nagy hal. Nagyon is értem, Edie. Viselkedni fogok, ígérem.

Mintegy bizonyítva, hogy komolyan gondolja, Violet leült, és mindkét kezét tenyérrel lefelé az asztalra tette. Aztán elővette legmeggyőzőbb, legspirituálisabb hangját, és felkiáltott:

– Térjen be!

A szikár öreg portás ajtót nyitott, hogy beengedjen egy termetes, gyászfátyolba burkolózott nőt. Özvegyi fátyla hosszan hullott le a hátára. Edie tisztán hallotta Violet nevetését a háta mögött.

Valóban kissé túlzásnak tűnt teljes gyászruhát ölteni egy macska elvesztése miatt.

A portás gyanakvó pillantást vetett Edie-re – nyilvánvalóan még mindig neheztelve a csillárincidens miatt –, majd határozottan becsukta az ajtót.

– Miss Crocker. – Edie fejet hajtott, hangja halk volt és ünnepélyes. – Mélységesen sajnálom a veszteségét. Kérem, foglaljon helyet. Violet nővéremmel mindent megteszünk, hogy némi megnyugvást adjunk.

Edie felé nyújtotta a karját. Miss Crocker megragadta, és mohón megszorította a kezét.

– Köszönöm, kedvesem! Tudom, hogy szokatlan, de úgy hiányzik!

Edie-ben fellángolt az együttérzés, és egy pillanatra azt kívánta, hogy bárcsak tényleg megidézhetnék szegény asszony macskáját.

Edie leültette Miss Crockert Violet jobb oldalára, majd elfoglalta a helyét nővére balján.

– Mielőtt elkezdenénk – mondta Edie finom hangon –, még hátra van a…

– Ó, igen, persze! – Miss Crocker belenyúlt a selyemretiküljébe, és egy bankjegyet húzott elő. Edie gyorsan elvette, és a zsebébe csúsztatta. Aztán Violetre pillantott, aki finoman biccentett neki. Készen álltak a kezdésre.

– Most pedig – mondta Edie –, fogjuk meg egymás kezét.

A három nő így tett.

– Kezdjünk egy himnusszal?

Bár Edie utálta a színjátéknak ezt a részét, úgy találták, hogy egy himnusz az elején hajlamos volt lenyugtatni az öregasszonyokat, akikben kétség motoszkált a szellemidézés helyénvalóságát illetően.

Jézus Krisztus maga is szellemként tért vissza feltámadásakor, magyarázta Edie gyakran kételkedő ügyfeleinek. Tehát a mi munkánk nem ellenkezhet Isten akaratával.

A Majdan a mennyekben első versszakával kezdték.

Van egy föld, amely szebb a napnál,

És hitünkkel messziről láthatjuk.

Violet hangja édes volt és tiszta, míg Edie-é jellegzetesen színtelen. Azonban Miss Crocker volt a trió sztárja: az idős hölgy nem fogta vissza magát. Hamis mezzoszopránja csak úgy mennydörgött a kis szalonban.

Mert az Atya miránk odaát vár

Otthont ad ő nekünk

Majdan a mennyekben.

Néha, amikor a vallásos badarság már az idegeire ment, Edie azzal szórakoztatta magát, hogy elképzelte, hogyan reagálna az apjuk, ha megtudná, mire használják a lányai a vallásos neveltetésüket.

Nem mintha szándékában állt volna valaha tudatni vele.

A himnusz végére értek, és csend ereszkedett a szobára. Néhány megfontolt lélegzetvétel után Violet meggyújtotta az asztal közepén álló, szárított levendulával teli edényt – a gyógynövény füstje a szeánsz szerves részét jelentette –, majd lágy, álmatag hangon megszólalt:

– Egy szellem jelenlétét érzem közöttünk.

Edie közben kitapogatta lábával a fadarabot, amelyet az asztal egyik lába alá ékelt. Óvatosan, lassan nyomást gyakorolt a végére, mire az asztal enyhén megmozdult.

– Itt vannak a szellemek! – kiáltott fel Miss Crocker.

– Csitt! – intette le Edie. – A nővérem transzba esett.

És valóban: Violet hátravetette fejét, szemeit pedig lehunyta. Edie ismét a fára taposott, és ezúttal addig rázta az asztalt, amíg az egyik gyertya ki nem aludt.

– Kialudt a gyertya – suttogta Edie áhítatosan.

Miss Crocker zihált, de nem mert újra megszólalni.

Természetesen ez is Edie műve volt: rövidre vágta a kanócot, és részben kikaparta a viaszt, hogy az asztal megrázásától az olvadt viasz kioltsa a lángot.

Violet felkapta a fejét, és a gerince kiegyenesedett. Úgy festett, mint egy zsinórral irányított báb. Edie nem akarta bátorítani Violet nem túl gyakorlatias színpadi ambícióit, de az igazság az volt, hogy nővére nagyon is tehetséges színésznő volt.

– Margie? – károgott Violet. Edie korábban azon töprengett, hogy vajon milyen hangot fog választani a macskának, és mulatva tapasztalta, hogy Violet egy idős férfi tenorját választotta. Érthető volt, elvégre a macska ősöreg volt már, mire meghalt.

– Thomas? Te vagy az?

Elég volt egy pillantást vetnie Miss Crocker szemének mohó ragyogására és lelkes bólogatására, és Edie tudta, hogy mégsem kellett volna a színpadiassággal foglalkozniuk. Ez a nő, mint oly sokan, kész volt elhinni bármit, amit mondanak neki.

– Drága Margie – krákogta Violet. – Úgy hiányzol!

Miss Crocker arcán könnyek csorogtak, miközben az asztal fölé hajolt, és egy sor feltett kérdésre kapott választ.

Boldog volt a túlvilágon?

Igen, nagyon elégedett. Rengeteg a hal.

Hiányzott neki egyáltalán?

Rettenetesen hiányzott neki. De hát nem érezte, hogy mindig vigyáz rá? Hogy mindig vele volt, csak egy másik síkon?

Miss Crocker elismerte, hogy mintha érezte volna a jelenlétét, csak nem volt biztos benne.

– Tényleg mindig velem vagy, Thomas? Bárhova is megyek?

– Mindig – visszhangozta Violet. Csak Edie hallotta a szavai mögött megbúvó nevetést. – Ha van valahol egy napos folt, tudd, én ott vagyok.

Miss Crocker felsóhajtott, és boldog mosoly terült szét az arcán.

– Most indulnom kell, kedvesem – mondta Violet. – Tudd, hogy mindig szeretlek és…

Egy köhögés szakította félbe Violet búcsúját. Megköszörülte a torkát és szóra nyitotta a száját, de újabb köhögés fogta el.

Ez azonban nem volt része a színjátéknak.

Miss Crocker kérdő tekintettel fordult Edie-hez.

– Jól van?

– Igen. – A hangja nyugodt volt, de a tekintete Violetét kereste. – Biztos vagyok benne, hogy ez csak a… hm, a szellem csiklandozása. Némelyik meglehetősen… izgága.

Violet ismét köhögött; ezúttal mély torokhangon.

Edie csak ekkor figyelt fel az érzésre. Mintha hűvös szellőt érzett volna tarkóján.

A balján ülő Miss Crocker az ablak felé fordult, kétségtelenül azt feltételezve, hogy a szellő egy éjszakai légmozgás eredménye volt. Edie kihasználta a nő pillanatnyi figyelmetlenségét, és lehunyta a szemét, hogy kitapintsa az élet és halál között feszülő Fátylat.

Csakhogy az nem volt ott. Vagyis ott volt, de a kelleténél vékonyabban: csupán ökörnyál a jól megszokott, vastag selyemszövet helyett.

A Fátyol egy időre elvékonyodott, valahányszor haláleset történt, de ez több volt, mint amit egyetlen haláleset indokolna. Violet talán szándékosan csinálta? Meggyújtotta a levendulát, de nem állt szándékában megidézni egy szellemet, mivel a szóban forgó szellem egy macska volt.

Edie kinyitotta a szemét, és megszorította Violet kezét. Te voltál? – kérdezte némán.

Violet csukva tartotta a szemét, és egy enyhe fejrázással válaszolt. Nem ő volt.

Furcsa kis kuncogás tört fel Miss Crocker torkából. Visszafordult az ablaktól – alighanem felfedezte, hogy az zárva van –, és most tágra nyílt szemmel, a sokk kezdeti szakaszában szétnyíló ajakkal nézte felváltva az ikerpárt. Violet megszorította Edie kezét. Megoldom.

Violet jelezte, hogy diszkréten elintézi azt, ami a Fátyollal történt, legyen az bármi is, így Edie-re hárult a feladat, hogy megőrizze Miss Crocker nyugalmát.

Pontosan emiatt színlelték az ikrek a legtöbb szeánszukat. Mert bár egy dolog volt azzal játszadozni, hogy üzeneteket kapunk szeretteinktől – vagy ez esetben szeretett macskáinktól – a síron túlról, egészen más dolog volt igazán átérezni a halál rideg valóságát. Azt a hideg bizsergést az elme hátuljában. A háton végigfutó borzongást. Ez felzaklatta a legtöbb embert – legfőképp azokat, akik úgy gondolták, hogy a szellemekkel való kapcsolatfelvétel nem más, mint egyszerű humbug.

Edie megköszörülte a torkát, és felkészült, hogy elterelje az idős hölgy figyelmét. De mielőtt még megszólalt volna, megremegett a gyomra, és megszédült.

Valami megmozdult a halálban.

Azonban ez nem holmi levendulafüsttől kíváncsi szellem könnyed érintése volt. Nem. Nehéz volt a mozdulat, amitől megfeszült a lány állkapcsa.

Egy nem kívánt emlék villant fel az elméjében. Egy másik szellem, amivel valami nem stimmelt, és a Fátyol hirtelen, megmagyarázhatatlan elvékonyodása.

Edie szíve vadul kalapált. Mielőtt felfogta volna, hogy mit csinál, előrevetette magát, felkapott egy üres csészealjat az asztalról, és keményen a levendulás tál tetejére csapta, elvágva az egyenletes füstspirált.

Az edények csörömpölő zajára Miss Crocker egy visítás kíséretében felugrott.

A következő pillanatban kinyílt Violet szeme, zavartan és kikerekedve. Kérdőn nézett Edie-re. Mi volt ez?

De Edie csak a fejét rázta. A szíve még mindig hevesen dobogott, és nehezen vette a levegőt. Még egyszer lehunyta a szemét, és újra kitapintotta Fátylat. Még mindig vékony volt, de akármit is érzett a halálban, az eltűnt.

Violet összehúzott szemekkel nézett Edie-re. Edie válaszul fejével az idős hölgy felé biccentett. Violet fújt egyet, de aztán újra felvette a szerepét. Hátravetette a fejét, nagy levegőt vett, és felkiáltott:

– Érzem, hogy távozik! A szellem elhagyta e világot!

–Thomas, várj! – rázta a fejét Miss Crocker. – Gyere vissza!

– Elment! – erősítette meg Edie is.

Az asztal túloldalán Violet ismét kérdőn vonta fel a szemöldökét, de Edie nem vett róla tudomást, inkább felállt, hogy felsegítse Miss Crockert a helyéről.

– Jöjjön, asszonyom, elég sok megpróbáltatás érte. Hozatunk egy kis teát.

–  Azt hiszem – mondta az öregasszony, és hagyta, hogy elvezesse –, elbírnék most valami hangyányival erősebbet is. Tudja, hogy megnyugtassam az idegeimet.

– Természetesen – mormolta Edie. Bár émelygése elmúlt, még mindig szédült. Nagy erőfeszítésébe telt, hogy arcát semlegesnek és derűsnek mutassa. – Biztos vagyok benne, hogy megoldható.

Edie kinyitotta neki az ajtót, de mielőtt kilépett volna, az idős hölgy megállt, megfordult, és mohó, reménykedő arccal nézett rá.

– Úgy tűnt, hogy… boldog. Ugye, kedvesem?

Edie az asszony szemébe nézett, és a szíve meglágyult a benne tükröződő szükségtől.

– Igen, hölgyem. Úgy hiszem, Thomas békére lelt a túlvilágon.

Miss Crocker egy hosszú pillanatig bámulta Edie-t. Aztán könnyes mosolyt vetett rá, és bólintott.

– Igen, kedvesem. Azt hiszem, igazad van. –  Felsóhajtott, és megveregette Edie karját. – Nos, mutasd az utat. Nagyon reszketeg vagyok, jót tenne most az öreg csontjaimnak egy korty brandy.

Edie a hölgy felé biccentett. Érezte, hogy a nővére tekintete a tarkójába fúródik, de nem fordult meg. Violet tudni akarja majd, hogy miért vetett véget ilyen hirtelen a szeánsznak, Edie-nek pedig időre volt szüksége, hogy megfogalmazza a választ, amely kielégítheti testvérét. Így hát továbbra is Miss Crockerre szegezte a tekintetét, kivezette az ajtón, és bevezette a túlsó szobába.

2.

A Fővárosi Gyógyszertár – Gyógyszerész és Patikus üzletének polcait megtöltő magas, széles szájú üvegcsék Edie-re kacsingattak, ahogy a késő délutáni nap fénye megcsillant rajtuk. A pult mögött álló, kopaszodó gyógyszerész azonban csak egy komor, rosszalló pillantást vetett rá.

– Kérem, kisasszony – mondta a gyógyszerész, és úgy felfújta magát, hogy Edie őszintén aggódott a mellénye középső gombjáért –, ha volna szíves beszélni a betegségéről, akkor tudnék ajánlani egy keveréket…

– Nincs szükségem keverékekre – felelte Edie. Türelmesen. Már hamadszorra. – A gyógyfüvek elegendőek lesznek.

A gyógyszerész még jobban összevonta a szemöldökét. Edie szemlátomást bosszantotta azokat az öregembereket, akik nem értették meg, hogy ő igenis tudja, mit akar.

– Úgy látom, nem érti – folytatta a férfi, és a hangjából csöpögött a megvetés –, hogy én javarészt csak pirulát vagy orvosságot…

– A csudába már a piruláival! – csattant fel Violet, ahogy odasétált Edie mellé. Szemlátomást érdeklődését vesztette a kiállított pipereszerek iránt, és úgy döntött, hogy csatlakozik a küzdelemhez. – Kérem, az isten szerelmére, csak adja oda a nővéremnek a kis gyógyfüveit, hogy aztán mehessünk utunkra. Már így is épp elég időt pazaroltunk el itt!

Edie felsóhajtott, de Violet módszereinek hatékonyságát igazán nem vitathatta. Csak a nővére gyors pillantása kellett ahhoz, hogy a nagyképű gyógyszerész már repüljön is a polcokhoz.

Ez volt az első alkalom, hogy gyógyszertárban szerezték be a gyógynövényeket. Szeánszaikon eddig csak levendulát használtak. Furcsa volt látni, ahogy a gyógyszerész kimért egy csomag ürmöt a sok jól felcímkézett bádogtartály egyikéből, amik egy szépen rendezett polcon sorakoztak. Anyja gyógyfüvei mindig is a szabadban lógtak, bármilyen elérhető felületre rögzítve zsinórdarabokkal vagy megmaradt szalagokkal. Nem volt apró, pontos kézírás, amely megkülönböztette az egyik gyógynövényt a másiktól. Pusztán látásból, szaglásból és tapintásból fel kellett tudni ismerni mindegyiket.

Edie ellépett a csillogó márványpulttól, és Violet felé fordult.

– Köszönöm.

– Még mindig azt gondolom, hogy túlreagáljuk.

– Vi…

– Az itt elköltött pénzt fordíthatnánk a kalapom javíttatására is. Nézd ezt a tollat!

Violet félrehajtotta a fejét, hogy Edie lássa a hófehér strucctollat, amely valóban ferdén állt.

– Ha megkapjuk a jutalmat Mary Suttontől – mondta halkan Edie, hogy a gyógyszerész ne hallja –, kapsz egy vadiúj kalapot!

– Kilencszáz dollárért többet várok egy új kalapnál.

Edie elmosolyodott.

– Öt új kalapot.

– Tízet! – kontrázott rá Violet olyan hangosan, hogy a hangja visszhangzott az üzletben, és a rosszalló gyógyszerész megállt, kezében néhány hosszú rozmaringszárral, barna papírral és madzaggal. A férfi bosszús pillantást vetett Violetre, mire a lány válaszul egyszerűen kiöltötte rá a nyelvét.

– Vi! – suttogta Edie, és nem tudta, hogy nevessen vagy bosszakodjon. – Hagyd abba!

Violet visszahúzta a nyelvét, és a gyógyszerészre villantotta káprázatos mosolyát. A kis ember zavartan tért vissza a munkájához.

Edie belekarolt Violetbe, és elrángatta a pulttól. Megállt egy sor képeslap előtt, és találomra felkapott egyet. Nem akarta, hogy a fülét hegyező gyógyszerész megpróbálja kihallgatni a mondanivalóját.

– Tudom, hogy azt hiszed, túlzottan óvatos vagyok – mondta Edie halkan. De nem engedhetjük meg, hogy holnap este bármi félremenjen Mary Suttonnal a közönség soraiban.

Violet a szemét forgatta, de nem szólt semmit. Valószínűleg azért, mert Edie-hez hasonlóan ő is tudta, hogy a Mary Suttonnal folytatott privát szeánszok kizárólag meghívásos alapon működtek. És ha ők is szeretnének egy meghívót, azon az estén muszáj lesz lenyűgözniük őt.

Violet fújtatva szintén felkapott egy képeslapot, de ahelyett, hogy az azon ábrázolt idilli tájat nézte volna, Edie-re nézett.

– Nem ment félre semmi tegnap este sem. Mindent kézben tartottam, amíg ki nem borultál, és halálra nem rémisztetted azt a kis idős hölgyet.

Edie lesütötte a szemét, és a kezében tartott képeslapra meredt. Egy kaliforniai narancsliget színes litográfiája volt, rajta derűsen fénylő napsütéssel. Az a fajta, amit gyakran postáztak a behavazott keleti parti rokonoknak; akik kétségtelenül megfelelő szintű irigységgel fogadták.

Természetesen nővérének igaza volt. Túlreagálta a dolgot előző este, amikor olyan hirtelen elzárta a füstöt. Nem voltak veszélyben. Lehet, hogy a Fátyol elvékonyodhatott, és nem kizárt, hogy Edie valóban mozgást érezhetett a halálban, de amíg ő vagy Violet ki nem nyitja a Fátylat, addig egyetlen szellem sem kényszerítheti át magát az életbe.

Az igazság az volt, hogy Edie még mindig nem értette, miért reagált így. Ösztönösen tette. Öntudatlan válasz volt az emlékre, ami hirtelen feltört. Egy emlék, amit általában jó mélyre temetett. Egy emlék, amit sosem osztott meg ikertestvérével.

Meglepetten pislogott a kezében tartott, akkor már gyűrött képeslapra. A gyűrődés végigfutott a narancsfák közepén, elcsúfítva a tökéletes képet. Edie, amennyire csak tudta, kisimította a gyűrődéseket, és visszadugta a kártyát az állványba, aztán semleges arckifejezést erőltetett magára, és nővére szemébe nézett.

– Az utolsó dolog, amire szükségünk van, az egy nyugtalan lélek, aki megzavar holnap, amikor Mary Sutton is a nézőtéren lesz. – Edie megvonta a vállát, és igyekezett közönyösnek mutatni magát. – Egyszerűen fel akarok készülni, ha úgy adódik, hogy át kell kelnem.

Violet kíváncsi, kutató pillantást vetett rá. Mindketten az anyjuk képességeinek felét örökölték: Violet képes volt megidézni a szellemeket, Edie pedig képes volt átjárni az élet és a halál között. Violettel ellentétben azonban Edie már majdnem egy éve nem használta a képességét. Azóta, hogy az anyjuk meghalt.

Violet félrehajtott fejjel tanulmányozta testvérét, és Edie tudta – mint legtöbbször –, hogy mit akar mondani a nővére, mielőtt még kimondta volna.

Nem a te hibád volt.

De nem akarta hallani ezeket a szavakat. Nem azért, mert nem tartotta őszintének az ikertestvérét. Tudta, hogy Violet komolyan gondolta.

Viszont azt is tudta, hogy csak azért, mert nem ismerte az igazságot.

Finom köhintés hallatszott mögöttük a pult felől, és amikor megpördültek, a pökhendi patikus hűvös tekintete fogadta őket. Felemelt fél tucat gyógyfüvekkel teli papírzacskót.

– Ez kereken két dollár lesz, kisasszony.

Violet hangosan felnyögött. Lelke mélyén Edie is kénytelen volt egyetérteni. Szép kis összeg volt, és jelentősen visszavethette őket. Gyanította, hogy a kis ember valószínűleg mérgében megemelte az árat, amiért Edie visszautasította a csodás főzeteit. De nem akarta megadni Violetnek azt az elégtételt, hogy beismeri, túlzásba vitte a rendelését, így inkább csak beletúrt az erszényébe, és vonakodva kifizette a férfit.

Edie begyömöszölte a gyógynövényeket a szövettáskájába, majd Violettel kiléptek Sacramento belvárosának nyüzsgő főutcájára, a kocsik, hintók és lovas omnibuszok folytonos zajába.

Edie hátán végigfutott a hideg, azonban ennek semmi köze nem volt az enyhe tavaszi időjáráshoz. Sokkal inkább a város fából készült járdái váltották ki belőle, ahogy Violettel áthaladtak a rajtuk, ugyanis – a Sacramento folyó gyakori áradásának köszönhetően – több lábbal a föld fölé emelkedtek.

Nem szerette ezeket a járdákat. Nem szerette úgy érezni, hogy Violettel közszemlére teszik magukat mindenki számára, miközben a Harmadik utcán sétáltak. Bár úgy vélte, nem igazságos a járdákat hibáztatnia. Főleg úgy, hogy már két nappal ezelőtti érkezésük óta folyamatosan ugyanazt a nyugtalanságot érezte.

Két nap letudva. Már csak öt volt hátra.

Amikor Mr. Huddle először bejelentette az új sacramentói turnédátumokat, Edie nagyon komolyan fontolgatta, hogy kihagyja őket, bár tudta, hogy ez veszélyeztetné a helyüket az előadásban. Hat Keleten és Közép-Nyugaton töltött hónap után megszokta a biztonságérzetet. Visszatérni Kaliforniába – egy olyan városba, amely kevesebb mint egynapi buszútra van attól a várostól, ahol az ikrek felnőttek – a sors kísértésének tűnt.

De aztán Mr. Huddle mesélt neki Mary Suttonról. Egy gazdag sacramentói hölgyről, aki felháborító mennyiségű pénzjutalmat ajánl bármilyen médiumnak, aki képes kapcsolatba lépni egy névtelen szellemmel. Olyan pénzjutalmat, amelyet még a legjelentősebb nyugati médiumok sem tudtak megszerezni. Edie és Violet számára – feltételezve, hogy a nő keresett szelleme ott ácsorog a közelében, a Fátyolban – gyerekjáték lenne megszerezni azt a pénzt.

Hét hónappal ezelőtt, amikor az utolsó fillérük is elfogyott, és a nővérek napi egy sovány étkezésen tengődtek, Edie megesküdött magának, hogy megtalálja a módját, hogy újjáépítse azt az életet, amitől megfosztotta magukat. Kezdetnek nem volt rossz, hogy részt vehettek Mr. Huddle turnéján, de ha megadatna nekik egy olyan összeg, mint amit Mary Sutton kínál, életükben először igazán függetlenek lehetnének.

Egyszerűen túl jó lehetőség volt ahhoz, hogy kihagyják. Ráadásul Edie egyre csak azt mondogatta magának, hogy már majdnem egy év telt el azóta, hogy megszöktek. Biztosan nem történhet semmi zűr pusztán egy hét leforgása alatt.

Eddig – leszámítva azt a furcsaságot az előző esti szeánsz alatt – a dolgok valóban meglehetősen jól alakultak. A turné két nappal ezelőtti nyitóelőadását a Metropolitan Színházban nagyon jól fogadták. Az ikreknek már több zárt körű szeánsz is tervben volt a hét hátralévő részére, és a másnapi előadásukon a Metropolitanben maga Mary Sutton is részt vesz.

Edie egy kicsit megrázta magát, és gondolatban figyelmeztette hevesen verő szívét, hogy lassítson. Nincs semmi oka az aggodalomra.

Minden rendben lesz.

Violettel befordultak a K utca sarkán, és megérkeztek a Union Hotel felé, amely a hét hátralévő részében otthonukként szolgált. Mint a legtöbb belvárosi épület, ez is fakó és régimódi volt. Lehet, hogy az Egyesült Államok többi részén 1885-öt írtak; de Sacramento számos részén még mindig érezhető volt az aranybányászat korszakának maradványa, amely jó harminc évvel ezelőtt vonzotta ide az aranyásókat. Ez alól a Union Hotel sem volt kivétel. Az egykor fényes, fehér homlokzat az idő előrehaladtával megsárgult, a második emelet széles verandái pedig egy olyan építészeti stílushoz nyúltak vissza, amely akkor volt népszerű, amikor ez a terület még Mexikó része volt.

Ennek ellenére a Union Hotel egy nagyra becsült intézmény volt – arról ismert, hogy állami szenátorokat fogadott, amikor a városban üléseztek –, ezért Mr. Huddle is elfogadhatónak ítélte, főként annak tudatában, hogy bármennyit is költ médiumai puccos elszállásolására, a dupláját fogja megkeresni a gazdag ügyfélkör bevonzásával.

Egy lovas omnibusz zörgött el mellettük. Az élénkkék busz zötyögve haladt az előre lefektetett síneken az utca közepén, nagy porfelhőt verve. Amikor kitisztult a levegő, Edie észrevett valamit a szállodájuk előtt, a várakozó kocsik sorában, és elkerekedett a szeme a meglepetéstől.

– Az ott…

– Ruby? – kiáltott fel Violet. – Mi a csudát visel?

Ruby Miller, egy ragyogó szőke hajú fiatal nő fordult meg a neve hallatára. Csillogó kék szeme hunyorogva kutatta a zsúfolt járdát, figyelmen kívül hagyva a szálloda előcsarnokából ki- és beözönlő divatos külsejű férfiak és nők tátott szájú sokaságát. Nem különösebben volt idegen Ruby számára, hogy bámulják. Kerek, rózsás arcával és vékony, formás alakjával gyakran emlegették a társulat legszebb médiumaként. Aznap este azonban nem szépségével hívta fel magára a figyelmet, hanem a furcsa öltözködésével.

Ellentétben Edie-vel és Violettel, akik mindketten hosszú szoknyát és nyakig begombolt blúzt viseltek, Ruby barna, kockás, puffos ujjú zsakett kabátot vett magára, ami alól világoskék nadrág buggyant ki.

Ruby észrevette őket a tömegben, elmosolyodott, és lelkesen feléjük intett. Violet motyogott valamit az orra alatt a divat ellen elkövetett bűncselekményekről, de Edie rá se hederített. Figyelme inkább a csodálatos nikkel kerékpárra összpontosult, amelyet barátjuk a kormányánál fogott. Nagy divatnak örvendtek a kerékpárok; de mivel a nővérek az elmúlt év felét azzal töltötték, hogy egyik városból a másikba utaztak, Edie-nek soha nem volt lehetősége kipróbálni egyet.

– El tudjátok hinni? – szólalt meg Ruby, amikor az ikrek közelebb értek, úgy fordítva a kormányt, hogy gumiabroncsainak fémküllői megcsillantak a ragyogó délutáni napsütésben. – Megkaptam két teljes napra!

Edie végigfuttatta a szemét a biciklin; a háromszög alakú bőrülésén, az alacsony középső rúdján és a kormány két vége közé szíjazott, fonott kosarán.

– Ó, Ruby, ez hihetetlen!

Ruby elmosolyodott.

– Nekem mondod? Amikor a fiatalember, akinek ma reggel jósoltam, megtudta, hogy még soha nem bicikliztem, kölcsönadta a húgáét. Most nincs a városban…

– Hagyjuk a biciklit – szakította félbe Violet. – Ruby, úgy nézel ki, mintha valami cirkuszból szöktél volna! Mi ez a… borzalom?

Edie Violet oldalába könyökölt, de Ruby csak nevetett.

– Bloomer kosztümnek{1} hívják. – Felemelte a jobb lábát, és a nadrágszegélyre mutatott, ami összeszorult a bokáján. – Nem csodálatos? Az ügyfelem azt mondta, ha már úgyis kerékpározni tanulok, nyugodtan vegyem fel hozzá ezt is.

Ruby, akinek sápadt bőre alig tudta elrejteni a pírt, kissé rózsaszínre váltott ez utóbbi kijelentésére. Edie félrehajtott fejjel fürkészte.

– Úgy tűnik, hogy ez a fiatalember – mondta Edie lassan – rendkívül… készséges.

Ruby vállat vont, de a bőre még pirosabb lett.

– Nos, ez lehet, hogy azért van így, mert megígértem, hogy holnap elvihet piknikezni a műsor előtt. Tudjátok, neki is van biciklije, és azt mondta, kimehetnénk a…

– Jaj, Ruby! – nyögte Edie. – Már megint?

De ugyanabban a pillanatban Violet is felkiáltott:

– Ó, Ruby, és jóképű?

Ruby arca immár bíborvörös volt. Csak egy évvel volt idősebb az ikreknél, így még túl fiatal volt (legalábbis Edie szerint) ahhoz, hogy ilyen gyakran essen szerelemből szerelembe. Főleg, hogy szerelmi kapcsolatai sosem végződtek jól.

Éppen a múlt hónapban, amikor a társulattal Rochesterben jártak, Ruby egy egész hétvégén kimaradt, mert valami semmirekellő nőcsábász rákacsintott, és meggyőzte, hogy szökjön el vele a Niagara-vízeséshez. Szerencsére Ruby észhez tért, mielőtt megtették volna, de nem sok választotta el attól, hogy Mr. Huddle kirúgja a társulatból. Az egyetlen ok, amiért nem tette, valószínűleg az volt, hogy Ruby, akárcsak Violet, nagy sikert aratott a színpadon. Nem volt igazi érzéke a Fátyolhoz – legalábbis Edie szerint; ilyesmikről azonban általában nem beszéltek hangosan, hogy cáfolhassa –, de Violethez hasonlóan ő is fantasztikus és intuitív színésznő volt.

– Nos – mondta Edie rezignáltan. – Mindenesetre vele ne szökj meg, rendben?

– Ne is hallgass rá! – mondta Violet Rubynak. – Szerintem akkor is borzasztó romantikus volt az egész.

– Borzasztó volt, az egyszer biztos – motyogta Edie a bajsza alatt.

Violet hirtelen felé kapta a fejét.

– Mit mondtál?

– Ó, semmit. Csak azon tűnődtem, vajon hol van a romantika abban, hogy egy Rubynál öt évvel idősebb férfi életre szóló rabságba akarja csábítani, de biztos…

– Életre szóló rabság? Komolyan, Edie. Nem minden házasság…

– Ne mondd nekem, hogy nem minden…

– Ki akar biciklizni?

Mindketten Ruby felé fordultak, aki olyan hangosan tette fel a kérdést, hogy a többi járókelő is felfigyelt rá. Ruby ismét megmozgatta a bicikli kormányát, és táncra perdítette a gumiabroncsokat.

– Gyerünk! – kiáltotta. – Az ügyfelem mesélt egy ösvényről a folyó mentén. Szükségem van valakire, aki összeszed, ha pofára esek.

– Én szívesen megyek egy kört – mondta Edie. – Vi?

– Én majd nézlek titeket – felelte Violet a vállát vonogatva. – De nem érdekel, mit mondtok. Esélytelen, hogy nadrágba bújjak, és felüljek arra az izéra.

* * *

– Jaj, istenem, jaj, istenem, jaj, istenem!

– Megy ez, Vi! Csak arra figyelj, hogy…

– Ne engedj el, Edie! Ha elengeded, esküszöm, hogy…

– Nem engedem el, Vi. Ígérem. Viszont pedálozz végre egy kicsit gyorsabban.

– Nem tudok! El fogok esni!

– Nem fogsz elesni! Vigyázok rád. Ígérem.

A Sacramento folyó kékeszöld vize lustán hömpölygött, ahogy Edie és Violet lefelé zötyögtek a földúton. Violet a kerékpár bőrülésén ült, hosszú szoknyája egy legkevésbé sem divatos és teljességgel botrányos, bokát villantó csomóba volt kötözve, Edie pedig mellette kocogott a bicikli hátuljába kapaszkodva, hogy stabilan tartsa nővérét.

Ezt a technikát Rubyval tökéletesítették fél órával ezelőtt, amikor egymásnak segítettek biciklizni tanulni. Violet csak akkor jelentette be – nem meglepő módon – , hogy meggondolta magát, és kipróbálná, amikor Edie és Ruby már egyedül pedálozott fel-alá a földúton.

Ruby elterült az ösvény elején, és onnan bátorította hangos kiáltásokkal, de Violet csak a fejét rázta.

– Nem megy – visította újra, olyan halkan, hogy csak Edie hallja. – Amint elengeded, pofára fogok esni, és förtelmesen fogok festeni, és soha nem lehetek színésznő, és…

Edie kifulladt a sok szaladgálásban. Megállt, orrán zihálva nagy levegőt vett.

– Nem viccelek! Elesek! Lezuhanok! És tudom, hogy hülyeségnek tartod…

– Vi…

– Nekem a színpad az álmom, és anya is azt akarta, hogy…

– Vi, nem fogom a biciklit.

Violet, aki az elmúlt harminc másodpercben egyedül biciklizett, lenézett a lábára, és felsikoltott.

– Egyedül csinálom! Edie, egyedül biciklizek!

Sajnos ennek a felismerésnek a sokkja túl sok volt a még mindig bizonytalan egyensúlya számára, és azonnal felborult.

Edie odafutott hozzá.

– Minden rend…

Azonban hirtelen torkán akadt a szó, ahogy Violet karjai szorosan a nyaka köré fonódtak. A nővére úgy ugrott fel a földről, mint egy különösen fürge nyúl, és átölelte nővérét, bal orcáját Edie arcához szorítva.

– Ez csodálatos volt!

Edie ajka mosolyra húzódott, és erősebben nyomta az arcát az ikertesvéréhez. Gyerekkorukban is mindig ezt csinálták: egymáséhoz szorították, amikor meg akarták vigasztalni egymást, vagy egy erős érzelmet akartak megosztani a másikkal, amit nem tudtak másképp kifejezni. Abban a pillanatban határozottan érezte Violet lelkesedését.

Vajon mennyi idő telhetett el azóta, hogy legutóbb ezt csinálták?

Violet kibontakozott az ölelésből.

– Akarok menni még egy kört. Most!

– Először pihennem kell – nevetett fel Edie. – Túlságosan kifulladtam ahhoz, hogy máris rohangáljak melletted…

– Erre még azelőtt kellett volna gondolnod, hogy becsaptál, nem igaz? Megígérted, hogy nem engedsz el.

* * *

Egy órával később a három lány a szálloda felé sétált, hogy felkészüljenek az esti szeánszaikra, mellettük Ruby kölcsönkért biciklijével, amelyről Violet nem volt hajlandó lemondani. Már csak egy háztömbnyire voltak a szállodától, amikor Edie megpillantott egy jól öltözött középkorú nőt, aki a Fő utca sarkán állt, kezében egy rakás szórólappal. Sárga vállszalagot viselt, rajta a Szavazatot a nőknek jelmondattal.

Edie akaratlanul is lelassította lépteit. A nő észrevette. Tekintete végigsiklott Edie-n, majd Rubyra vándorolt – egy pillanatra elidőzött a bloomer kosztümön –, aztán a biciklire Violet mellett. Fürgén biccentett nekik, kihúzott egy szórólapot a kupacból, majd odalépett hozzájuk, és megállt előttük a járda közepén.

– Ti hárman értelmes fiatal hölgyeknek tűntök – mondta, és Edie felé nyújtotta a szórólapot. – Azt hiszem, tetszene Miss de Force mondanivalója.

Mivel Edie nem mozdult, Ruby hangosan felsóhajtott, és köszönetet mormolva elvette a szórólapot. A nő még egy hosszú, méregető pillantást vetett a három lányra, majd bólintott, és visszatért a sarokra, hogy tovább fürkéssze a járókelőket.

Ruby lenézett a szórólapra, miközben folytatták útjukat. Halkan füttyentett, majd átnyújtotta a lapot Edie-nek.

Edie alig fejezte be a szöveg olvasását, Violet máris kikapta a kezéből a szórólapot, és hangosan olvasni kezdte. A Dorothy Dryer névhez érve megállt, és Edie-re nézett.

– Ez az a nő, aki…

– Akit elmegyógyintézetbe zártak, mert gyógyszert vett be, hogy megakadályozza a terhességet – vágott közbe Ruby. – Igen, ő az.

Edie és Violet összenéztek, és ki nem mondott szavakat váltottak.

– Mindent elolvastam róla az újságban – folytatta Ruby a fejét csóválva. – Az a semmirekellő férje csak bedobta abba az intézetbe. Mit számít, hogy az orvos szerint egy újabb baba megölte volna. Vagy hogy ha bezárják, senki sincs, aki gondoskodjon a két már meglévő gyermekéről.

Az ikrek egyetértően bólogattak, jól ismerve a rendszert, amely lehetővé tette a férfi gyámok számára – legyenek azok férjek, apák vagy fivérek –, hogy szinte minden ok nélkül elmegyógyintézetbe zárják a nőket.

Ruby a szórólap felé intett.

– El kéne menned holnap, Edie. Van egy szabadnapunk a következő műsorig. És ez olyan dolognak tűnik, ami a szellemeidet is érdekelné, nem gondolod?

Ruby felvonta a szemöldökét, és válaszul Edie ajka megrándult.

Ellentétben Violettel, akinek szellemidéző képessége remekül megfelelt annak, amit a közvélemény egy médiumtól elvárt, Edie képessége határozottan kevésbé volt… színpadias. A lánynak hátra kellett hagynia testét ahhoz, hogy szelleme átléphessen az életből a halálba. Egészen biztos volt abban, hogy még ha a buzgó igazgatójuk, Mr. Huddle tudott is volna a képességéről, akkor sem talált volna módot rá, hogy meghívót szerezzen neki egy ilyen megtiszteltetésért, hogy a közönség végignézheti, ahogy Edie bőre kihűl és elsápad, miközben szundítani látszik.

Így hát Edie más módot talált arra, hogy megtartsa a helyét a társulatban. Olyasvalamit, ami pompásan egybevágott a nem éppen hölgyhöz méltó politikai érdeklődésével: transzelőadásokat.

Nagyon egyszerűek voltak. Edie felsétált a színpadra, és bejelentette a közönségnek, hogy a világ egyik nagy gondolkodóját fogja megidézni. A világ egyik nagy, és halott gondolkodóját. Megbecsült alakokat, mint Arisztotelész, George Washington vagy Descartes. Vagy olyan tisztelt politikai elméket, mint Benjamin Franklin vagy John Locke. Egyszer egy különösen felkavaró előadást tartott egy bölcs, öreg tengerész, Jed hangján, aki beszámolt néhány dologról, ami a lelkét nyomta.

Az igazság az volt, hogy nem számított, hogy kit idézett meg. Amíg halottak voltak – és lehetőleg férfiak –, Edie szinte bármilyen témáról tarthatott előadást, és a közönség csak úgy itta a szavait. Szerette azt hinni, hogy a tömeget a verbális éleslátása mozgatja meg – a készsége, amelyet ironikus módon az apjával folytatott élénk teológiai viták során fejlesztett ki. Valószínűbb volt persze, hogy a tömeg számára egyszerűen csak üdítően hatott, hogy egy fiatal, iskolázatlan tinédzser lány olyan nagy szavakat használ, amiket szokatlan ismernie is.

Violet visszaadta a szórólapot Edie-nek, aki ismét végigfutott a szövegen.

Edie mindent elolvasott Laura de Force-ról egy politikai újságban, mielőtt az apja tudomást szerzett az előfizetésről, és lemondta azt. Edie-hez hasonlóan Laura is médiumként indult, és transzelőadásokat tartott országszerte, gondolatait és ötleteit az általa közvetített szellemeknek tulajdonítva. Később azonban megtette a lehetetlent, és beperelte a San Franciscó-i Hastings főiskola jogi karát, amikor megtagadták tőle és egy másik nőtől a felvételt. Pert indított, és nyert. Mostanra Laura de Force már ünnepelt védőügyvéddé vált, és amikor közönség előtt beszélt, mindenki tudta, hogy az elhangzott szavak valóban a sajátjai.

Edie az ajkát harapdálva összehajtotta a szórólapot, és a zsebébe csúsztatta.

– Nem hiszem, hogy mehetek – mondta. – Ha Mr. Huddle megtudná…

– Ó, badarság! – szakította félbe Violet. – Honnan tudná meg?

– Nem éri meg a kockázatot, Vi – rázta a fejét Edie.

– Csudába a kockázattal! Különben is, ez az ember azt se bánja, ha egyenlőségről prédikálsz a színpadon. Miért zavarná, hogy részt veszel egy erről szóló beszéden?

– Azt nem bánja, ha Benjamin Franklin szelleme prédikál egyenlőségről a színpadon – javította ki Edie. – Tudod, hogy csak gyakorlatias. Senki se venne jegyet, ha azt hinnék, hogy a gondolataink a sajátjaink.

Violet összepréselte ajkait, de nem vitatkozott. Pontosan ez volt a transzelőadások bökkenője: valóban olyan szabadságot adtak Edie-nek a színpadon, amit kevés nő élvezhetett, de a játéknak azonnal vége szakadt, amint valaki azt gyanította, hogy a gondolatok és vélemények egy nő fejéből származnak.

– Ha anya itt lenne – kezdte Violet –, azt akarná, hogy…

– De nincs itt.

Edie elkapta Violet tekintetét, felvonta a szemöldökét, és gyors, de jelentőségteljes pillantást vetett Rubyra, aki feszülten figyelte őket.

Violet szorosan összepréselte ajkait, elfordult Edie-től, és határozottan maga elé meredt, teljesen világossá téve, hogy bár vette Edie üzenetét, hogy hagyja annyiban a témát, a legkevésbé sem örült neki.

Edie mosolyt erőltetett az arcára, és Rubyhoz fordulva gyorsan témát váltott. Sőt, egy perccel később már nevetett is, amikor Ruby egy ügyfélről mesélt nekik, aki annyira elszántan próbálta csaláson kapni, hogy felbérelt egy fotóst, aki a szeánsz közepén ugrott ki egy paraván mögül, és úgy megijesztette az egyik vendéget, hogy az felugrott az asztaltól, és összetört egy felbecsülhetetlen értékű porcelánkészletet.

Azonban hiába vigyorgott kötelességtudóan Ruby történetén, nem tudta megállni, hogy ne merüljön el a veszteség érzésében, miközben egy pillantást vetett az ikertestvérére. Violet arckifejezése komoly és zárkózott volt, pontosan az ellenkezője annak a széles, ragyogó mosolynak, amely alig egy órája még bearanyozta az arcát. Ahogy a széllel a hajában nevetett. Ahogy Edie-t kérlelte, hogy soha ne engedje el.

3.

Másnap reggel Edie sokáig aludt, és mire felébredt, Violet már rég elment. Az ágyaik közti asztalon egy cetli hevert, melyen a következő állt:

Mr. Billingslyvel van találkozóm délelőtt.

Este látjuk egymást.

V

Az előző esti szeánsz alatt, melyet a földszinti szalonban tartottak, feszült volt a helyzet az ikrek között – ügyfeleik ebből azonban semmit sem vettek észre. Violettel mostanra megtanultak nézeteltérés esetén is egységes frontot képviselni. Azonban a tény, hogy Violet még azelőtt kisurrant, hogy Edie felébredt volna… nővére mérgesebb lehet rá, mint gondolta.

Nem kellett volna úgy ráförmednie tegnap Ruby előtt.

Edie visszasüppedt párnái közé. Az előző este egyetlen pozitívuma az volt, hogy nem történt semmi furcsaság a Fátyollal. Természetesen okuk sem volt rá, hogy kinyissák: Mr. Huddle alaposan utánanézett mindkét ügyfélnek, és a szellemeket, akikkel érintkezni akartak, könnyű volt felfedezni és eljátszani. Edie mindazonáltal szokásához híven végig ideges volt.

Kibújt a takaró alól, és felkelt az ágyból. Ahogy azt latolgatta, hogy lemenjen-e reggelizni a szálloda étkezőjébe, eszébe ötlött, hogy Violet már bizonyára megreggelizett John-a-rozmár-Billingslyvel, amíg Edie aludt. Valószínűleg ismét szebbnél szebb káprázatokkal tömte tele testvére fejét a lágytojásuk felett: káprázatokkal, amelyek a valóság első érintésére szertefoszlanak.

Edie mindennél jobban szerette volna óva inteni nővérét a rozmártól. A gond csak az volt, hogy Violet tizenegy esztendős kora óta a színpadi életről álmodozott, ugyanis az ikrek akkor látták meg a Sok hűhó semmiért plakátját egy utazó társulat előadásában; a főszerepet nem más, mint a Broadway-színésznő, Maude Adams játszotta.

Az, hogy magát a darabot nem nézhették meg, nem számított. Violetnek bizonyítékul szolgált, hogy létezik ilyen élet is, és már másnap elkezdte betanulni a Shakespeare-monológokat.